V roku 2013 som sa rozhodla, že sa stretnem so svojimi nepriateľmi.
Mala som 27 rokov, bola som oceňovaná dokumentaristka
a hrdá feministka.
A rozhodla som sa odhaliť temné podsvetie
hnutia za mužské práva.
Jediné, čo som o tomto hnutí v tom čase vedela, bolo to,
čo som sa dočítala na internete,
že to je mizogýnna nenávistná skupina, aktívne bojujúca proti emancipácii žien.
Drvivá väčšina mojej predošlej práce
bola o ženských problémoch.
Režírovala som dokumenty o reprodukčných právach,
slobodných matkách
a o potrebe vzdelávania viac dievčat v prírodných vedách.
Takže, keď som sa dozvedela, že nikto predo mnou nezdokumentoval a nenatočil
film o hnutí za mužské práva,
tak som v odhalení a zabránení ich praktikám videla možnosť
ako pokračovať v boji za rovnoprávnosť žien.
Takže, počas jedného roku som precestovala Severnú Ameriku
a stretla som sa s vodcami a priaznivcami hnutia za mužské práva.
S každým aktivistom za mužské práva, známymi pod skratkou MRA,
som strávila od 2 do 8 hodín
počas individuálneho rozhovoru
a nafilmovala som 44 ľudí.
V tvorbe dokumentárnych filmov je jedno dôležité pravidlo.
Keď ste ten, čo sa pýta, nesmiete pýtaných prerušovať.
Takže som sa pýtala otázky a dostávala som ich životný príbeh.
Vtedy som si to neuvedomovala,
ale teraz s odstupom času to vidím,
že počas toho, ako som viedla rozhovory, som vlastne nepočúvala.
Počula som, že rozprávajú
a vedela som, že kamera nahráva,
ale v týchto chvíľach, keď som sedela oproti svojim nepriateľom,
som vôbec nepočúvala.
Čo som robila?
Snažila som sa predvídať.
Čakala som, že započujem vetu,
alebo aspoň pár slov,
ktoré potvrdia to, čomu som chcela veriť:
že nájdem mizogýnov (mužov, ktorí nenávidia ženy).
Základný kameň vojny so ženami.
Párkrát som si myslela, že som to našla.
Bol tam jeden mužský aktivista,
ktorý mi povedal:
"Len sa prejdi po vonku a rozhliadni sa,
všetko, čo uvidíš, vybudovali muži."
Oh!
Toto vyhlásenie znelo protižensky.
Cítila som ako zatínam zuby,
ale sedela som kľudne, ako sa na dokumentaristu patrí,
zatiaľ čo som urputne škrípala zubami.
(smiech)
Po roku filmovania
som revidovala 100 hodín nazbieraného materiálu,
prehrávala a prepisovala som to,
takže mi verte, keď vám poviem,
že nikto vás nebude počúvať dôkladnejšie, než ten, čo prepisuje vaše slová.
Toto si zapíšte..
(smiech)
Takže som úzkostlivo
zapisovala každé slovo
a počas toho som zistila,
že moje počiatočné reflexívne reakcie na určité vyhlásenia
neboli úplne správne
a moje urážlivé pocity sa nedali považovať za intenzívne kriticky preskúmané.
Bolo to vyhlásenie o mužoch,
ktorí postavili tie mrakodrapy a mosty naozaj proti ženám?
Pomyslela som si, dobre, čo by mohla byť rodovo opačná varianta?
Možno keby feministka vyhlásila:
Rozhliadni sa okolo,
každého, koho vidíš, porodila žena.
Wow!
To je silné vyhlásenie.
A je pravdivé.
A je proti mužom?
Nemyslím si.
Myslím si, že potvrdzuje náš unikátny a hodnotný príspevok pre našu spoločnosť.
Našťastie,
v čase, keď som pracovala na filme "The Red Pill",
som si robila video denník, ktorý zaznamenával môj vyvíjajúci sa pohľad
a keď som sa spätne pozrela na 37 záznamov, ktoré som nahrala v ten rok,
našla som tam spoločnú tému.
Často som mohla počuť nevinnú a správnu poznámku,
čo mohol aktivista za mužské práva vysloviť,
ale v mojej hlave
som k nim pridávala sexistické a protiženské podtexty,
predpokladajúc, že to je to, čo chceli povedať, ale neurobili to.
Takže tu máme dva príklady ako to mohlo vyzerať.
Aktivista za mužské práva (MRA) mi povedal:
"V USA je 2 000 azylových domov na ochranu
pred domácim násilím pre ženy.
Ale len jeden jediný pre mužov.
A viaceré dôveryhodné štúdie ukazujú, že muži sú rovnako terčom týrania."
Ja som ich počula hovoriť:
"Nepotrebujeme 2 000 azylových domov pre ženy.
Všetky ženy klamú o týraní.
Celé to je podvod."
Keď sa pozriem spätne na všetky zhromaždené dôkazy,
kde mužskí aktivisti hovoria o azylových domoch
a všetky blogy, ktoré napísali
a všetky videá, ktoré zverejnili na YouTube,
tak je jasné, že sa nesnažia zastaviť financovanie ženských azylových domov.
Vôbec nie.
Hovoria len to, že muži môžu byť tiež týraní
a že si zaslúžia starostlivosť a súcit.
Druhý príklad.
Aktivista za mužské práva mi povedal:
"Kde je spravodlivosť pre mužov, čo boli falošne obvinení zo znásilnenia ženy
a z dôvodu tohto obvinenia
prišli o vysokoškolské štipendium
a sú nenávratne označkovaní ako násilníci."
Ja som počula toto:
"Znásilnenie ženy sa zbytočne zveličuje."
Ako keby som prepočula slovo "falošne" obvinený zo znásilnenia.
Ja som počula iba: "Bol obvinený zo znásilnenia."
Samozrejme, že znásilnenie je veľký problém
a všetci mužskí aktivisti, ktorých som stretla, súhlasili s tým, že to je
strašná vec, nech sa stane komukoľvek.
Časom som zistila, že hovoria len o tom,
že sa pokúšajú vyvolať rodovo vyváženú diskusiu o tom,
kto sa zastane
dobrosrdečného, čestného muža, ktorý stratí postavenie, prácu,
v horšom prípade vlastné deti,
pretože je obvinený z niečoho, čoho sa vôbec nikdy nedopustil.
(povzdych)
Už som ďalej nemohla odmietať veci, na ktoré upozorňovali.
Sú to skutočné problémy.
Ale v mojom úsilí vyhnúť sa úplnému súhlasu s mojimi nepriateľmi
som namiesto vkladania mojich slov do ich úst
prešla k potvrdeniu problému, ale trvala som na tom, že sú to ženské problémy.
Takže, tu sú dva príklady toho, ako to mohlo vyzerať.
Aktivista za mužské práva mi povedal:
"Muži oveľa častejšie stratia svoje deti v opatrovníckych sporoch."
A ja som kontrovala:
"No to je preto, že sa od žien nespravodlivo očakáva opatera.
To je diskriminácia voči ženám, že sú im deti častejšie zverené."
Áno.
(smiech)
Nie som na to hrdá.
(smiech)
Druhý príklad.
Aktivista za mužské práva mi povedal:
"Približne 78 % všetkých samovrážd na svete spáchajú muži."
A ja som kontrovala takto:
"Ale ženy sa pokúšajú o samovraždu častejšie.
Takže čo!"
(smiech)
Čo?
Veď to nie je súťaž.
Ale pokúšam sa to spojiť.
Prečo by som sa nemohla jednoducho dozvedieť niečo o mužských problémoch
a mať súcit s mužskými obeťami,
bez toho, aby som neústupne trvala na tom, že ženy sú skutočné obete.
Takže, po mnohých rokoch bádania a overovania faktov,
o ktorých mi hovorili mužskí aktivisti,
je nepopierateľné, že existuje veľa problémov v ľudských právach,
ktoré sa neúmerne alebo výsostne týkajú mužov.
Podvodné otcovstvo sa týka výhradne mužov.
Povolávacie rozkazy do armády USA
sa týkajú tiež výhradne mužov.
Smrteľné úrazy na pracovisku: veľká väčšina - muži.
Vojnové úmrtia: prevažne muži.
Samovraždy: prevažne muži.
Nerovnosť v súdnych procesoch, priemerná dĺžka života,
starostlivosť o deti, výživné na deti,
falošné obvinenia zo znásilnenia, zaujatosť v procesoch,
nenávisť k mužom, nesamostatnosť,
zaostávanie chlapcov vo vzdelávaní,
bezdomovectvo, problémy veteránov,
detské obriezky a mrzačenie orgánov,
málo rodičovských možností akonáhle je dieťa počaté,
nedostatok zdrojov pre mužské obete domáceho násilia,
také množstvo problémov, ktoré trhajú srdce,
ak ste obeťou,
alebo ak milujete niekoho, kto je obeťou nejakého z týchto problémov.
To sú mužské problémy.
A väčšina ľudí o nich ani nevie,
pretože si myslia:
"Veď muži majú všetky práva, majú všetku moc a privilégiá."
Ale tieto problémy si zaslúžia, aby sa o nich vedelo.
Zaslúžia si starostlivosť, pozornosť
a motiváciu hľadať riešenia.
Bola som feministkou asi 10 rokov, než som začala s filmom The Red Pill,
a myslela som si, že som zbehlá v problémoch rodovej rovnosti.
Ale nebola som, až pokiaľ som nestretla aktivistov za mužské práva,
než som konečne začala zvažovať aj druhú stranu
rovnice rodovej rovnoprávnosti.
To neznamená, že súhlasím so všetkým, čo povedali.
Ale vidím nesmiernu hodnotu v tom, že som ich počúvala
a snažila sa vidieť svet ich očami.
Zámerom bolo, aby si ich moje publikum tiež vypočulo,
toto celé by mohlo nám všetkým
priniesť vyššie povedomie
ohľadom rodovej rovnosti.
Takže v októbri 2016
bol film pripravený do kín
a začali sa objavovať články a recenzie.
A vtedy som pocítila na vlastnej koži, ako sú média zaujaté
a ako silné je skupinové myslenie v oblasti rodovej rovnosti.
A bola to tvrdá lekcia.
Keď začnete poľudšťovať svojho nepriateľa,
tak na oplátku vás vaša vlastná komunita odsúdi.
A presne to sa stalo mne.
Namiesto debaty o podstate problémov pomenovaných vo filme
som sa stala terčom špinavej kampane
a ľudia, ktorí ten film nevideli, protestovali pred dverami kín
a skandovali, že film škodí ženám.
Nie, určite neškodí.
Ale rozumiem ich zmýšľaniu.
Ak by som sama nenatočila tento film
a dopočula sa, že sa premieta dokument
o aktivistoch za mužské práva, ktorý ich nezobrazuje ako monštrá,
tak by som tiež protestovala,
alebo aspoň by som podpísala petíciu za zákaz,
pretože mi povedali, že to sú moji nepriatelia.
A tiež mi povedali, že aktivisti za práva mužov sú proti zrovnoprávneniu žien.
Ale všetci aktivisti, ktorých som stretla, podporovali práva žien
a len sa jednoducho pýtali:
"Prečo sa naša spoločnosť nezaujíma o práva mužov?"
Avšak najväčšia výzva, akej som čelila počas celého tohto procesu,
neboli protesty proti môjmu filmu
a nebolo ani to, ako mainstreamové médiá so mnou jednali,
aj keď to v tom čase bolo celkom nechutné.
Najväčšia výzva, ktorej som čelila,
bolo zbavovanie sa svojich vlastných predsudkov.
To sa ukázalo počas filmovania mojich nepriateľov.
Moje ego mi hovorilo, že ja mám pravdu
a že oni sú neľudskí.
Nie je tajomstvom, že už samu seba nenazývam feministkou,
ale musím upresniť, že nie som ani antifeministka
a nie som ani aktivistka za mužské práva.
Stále podporujem ženské práva,
ale rovnako mi teraz záleží aj na mužských právach.
Ale verím tomu,
že ak chceme úprimne diskutovať o rodovej rovnoprávnosti,
musíme za stôl pozvať všetky strany.
Toto sa zatiaľ nedeje.
Mužské skupiny sú neustále znevažované,
falošne označované ako nenávistné skupiny,
a ich hlas je systematicky umlčovaný.
Myslím si, že niektoré hnutie má všetky odpovede?
Nie.
Aktivisti za mužské práva nie sú bez chýb,
rovnako ako feministi.
Ale ak je jedna skupina umlčovaná,
tak je to problém nás všetkých.
Ak by som mohla dať radu spoločnosti ako celku,
tak je to, že by sme sa mali prestať urážať
a musíme sa začať skutočne, otvorene a úprimne počúvať.
To by nás mohlo doviesť k väčšiemu porozumeniu
samých seba ako i iných,
mať súcit s inými,
spoločne pracovať na riešeniach,
pretože sme v tom spoločne.
A akonáhle to spravíme, môžme konečne začať s liečením zvnútra.
Ale musí to začať počúvaním.
Ďakujem, že ste si ma vypočuli.
(potlesk)
(jasanie)