ב-2013 החלטתי לפגוש את האויב.
הייתי בת 27, יוצרת מעוטרת של סרטים תיעודיים
ופמיניסטית גאה.
והייתי נחושה לחשוף את הצד האפל
של התנועה לזכויות הגבר.
באותה עת, כל מה שידעתי על התנועה לזכויות הגבר
בא ממה שקראתי ברשת,
שזאת קבוצת-שנאה מיזוגנית שפועלת נגד שוויון הנשים.
עיקר עבודתי עד אז עסקה בסוגיות של נשים.
ביימתי סרטים תיעודיים בסוגיות הנוגעות לזכויות פריון,
אמהות יחידנית
והצורך לספק לנערות רבות יותר השכלה מדעית.
כשהתברר לי שאיש לא תיעד עד כה בסרט
את התנועה לזכויות הגבר,
ראיתי בכך הזדמנות להמשיך במאבק למען שוויון הנשים
באמצעות חשיפת המונעים אותו.
אז במשך שנה שלמה סיירתי בצפון-אמריקה
ופגשתי את המנהיגים והחסידים של התנועה לזכויות הגבר.
הקדשתי בין שעתיים לשמונה שעות
לראיון עם כל אחד ואחד מפעילי התנועה לזכויות הגבר,
והסרטתי בסך הכל 44 אנשים.
ליוצרי סרטים תיעודיים יש כלל חשוב:
לא קוטעים את המרואיין.
אז אני שואלת שאלות ומקבלת את סיפור חייהם המלא.
ובאותו רגע לא קלטתי,
אלא ראיתי זאת רק במבט לאחור:
כשראיינתי אותם, לא ממש הקשבתי.
שמעתי אותם מדברים,
וידעתי שהמצלמות מקליטות,
אבל באותם רגעים שבהם ישבתי מול אויבי,
לא הקשבתי.
אז מה עשיתי?
ציפיתי,
חיכיתי לשמוע משפט
או אפילו כמה מלים ברצף
שיוכיחו את מה שרציתי להאמין בו:
שמצאתי את שונא הנשים,
את נקודת המוצא של המלחמה נגד הנשים.
היו פעמים בהן חשבתי שהצלחתי.
אחד מפעילי התנועה אמר לי,
"צאי החוצה והסתכלי סביב.
"כל מה שאת רואה נבנה ע"י גברים."
אה!
הנה אמירה עם צליל אנטי-פמיניסטי.
הרגשתי שלסתותי מתהדקות,
אבל ישבתי בשקט כמו מתעדת טובה
כשאני לא משאירה שום מרווח בין הטוחנות העליונות לתחתונות.
(צחוק)
אחרי שנה של צילומים,
צברתי 100 שעות ראיונות,
ואני הקרנתי אותן מחדש ותמללתי הכל,
והאמינו לי,
איש לא מאזין לכם טוב יותר ממי שמתמלל אתכם.
כדאי שתרשמו לכם את זה.
(צחוק)
הקלדתי בקפדנות כל מילה ומילה,
ותוך כדי כך התחלתי לקלוט
שהתגובות האינסטינקטיביות שלי לאמירות מסוימות
לא היו ממש מוצדקות,
ותחושת העלבון שלי קורסת מול בחינה מדוקדקת.
האם אותו משפט על כך שהגברים הם שבנו גורדי-שחקים וגשרים
אנטי-נשים?
תהיתי איך ייראה תרחיש הפוך מבחינה מגדרית?
אולי אמירה פמיניסטית כמו:
"תסתכל סביב.
"את כל מי שאתה רואה ילדה אישה."
וואו!
זאת אמירה חזקה.
וגם נכונה.
האם היא אנטי-זכרית?
לא נראה לי.
בעיני זאת הכרה בתרומתנו הייחודית והחשובה לחברה.
למזלי,
במהלך הכנת הסרט "גלולה אדומה",
ניהלתי יומן וידאו שבעצם עקב אחרי התפתחות השקפותי,
ובמבט לאחור על 37 היומנים שצילמתי באותה שנה,
עולה מהן נימה משותפת:
הייתי שומעת קביעה תמימה ותקפה
מפי פעיל התנועה לזכויות הגבר,
אבל בראשי,
הייתי מוסיפה לאמירתו סילוף מינני או אנטי-פמיניסטי,
בהנחה שזה בעצם מה שהוא התכוון לומר.
הנה שתי דוגמאות לכך.
פעיל התנועה לזכויות הגבר היה אומר לי,
"יש בארה"ב מעל 2,000 מקלטים לקורבנות אלימות במשפחה
"עבור נשים,
"ובשביל גברים - רק אחד,
"בעוד שמספר מחקרים הראו שגברים צפויים באותה מידה להתעללות."
מה שאני הייתי שומעת היה,
"איננו זקוקים ל-2,000 מקלטים לנשים.
"כולן משקרות בעניין ההתעללות.
"הכל שקרים."
אבל במבט לאחור על כל החומר המצולם שאספתי,
של פעילי זכויות הגבר שדיברו על המקלטים,
וכל הבלוגים שהם כתבו,
והסרטונים שהעלו ל"יו-טיוב",
הם לא מנסים לפגוע במימון של מקלטי הנשים.
ממש לא.
הם רק אומרים שגם גברים עלולים לסבול התעללות,
ושהם ראויים לטיפול ולחמלה.
דוגמה שניה.
פעיל זכויות הגבר היה אומר לי,
"איפה הצדק לגבר שהואשם בטעות באונס אישה,
"ובעקבות ההאשמה הזאת
"הוא הפסיד מילגת לימודים
"והוצמד לו אות-קלון נצחי של אנס?"
אני הייתי שומעת,
"אונס של אישה - זה לא עניין רציני."
כאילו שבכלל לא שמעתי את "הואשם בטעות באונס".
שמעתי רק את המלים "הואשם באונס".
ברור שאונס הוא עניין רציני,
וכל פעילי התנועה לזכויות הגבר הסכימו איתי שזה דבר נורא
ולא משנה למי זה קורה.
בסופו של דבר הבנתי שהם מנסים להוסיף
לשיח סביב השוויון המגדרי:
"מי מתייצב לימין האיש טוב הלב והמכובד הזה
"שאיבד את המילגה שלו, את עבודתו,
"או גרוע מכך, את ילדיו,
"משום שהואשם במשהו שכלל לא עשה?"
(אנחה)
כבר לא יכולתי להתכחש לנקודות שהם העלו.
אלה בהחלט סוגיות אמיתיות.
אבל במאמצי להימנע לגמרי מהסכמה עם אויבי,
עברתי מהכנסת מלים לפיהם
להכרה בסוגיה,
אך עדיין התעקשתי שזאת סוגיה נשית.
הנה שתי דוגמאות לכך.
פעיל זכויות הגבר היה אומר לי,
"גברים צפויים הרבה יותר להפסיד במאבק על משמורת."
ותגובתי לכך היתה:
"זה בגלל הציפייה הלא-הוגנת מנשים להיות המטפלות.
"הנשים הן שמופלות בכך שהן זוכות יותר במאבקי משמורת."
כן.
(צחוק)
אני לא גאה בזה.
(צחוק)
דוגמה שניה.
פעיל זכויות הגבר היה אומר לי,
"כ-78% מכל ההתאבדויות בעולם הן של גברים."
ותגובתי לכך היתה:
"אבל נשים מנסות יותר להתאבד.
"הרי לך!"
(צחוק)
"הרי לך"?
זאת לא תחרות.
אבל המשכתי לעשות מזה תחרות.
מדוע לא יכולתי פשוט ללמוד על סוגיות הגברים
ולחוש חמלה כלפי קורבנות ממין זכר
מבלי לקפוץ על ההזדמנות להתעקש שהנשים הן הקורבנות האמיתיים?
אחרי שנים של מחקר ובדיקת עובדות,
התברר שפעילי זכויות הגבר אמרו לי,
שאין להתכחש לכך שיש הרבה סוגיות של זכויות אדם
שפוגעות בגברים באופן בלתי-יחסי או ייחודי.
זיוף בדיקות אבהות פוגע במיוחד בגברים;
בנושא הגיוס, מערכת השירות הסלקטיבי
פוגעת במיוחד בגברים;
מוות במקום העבודה: פגיעה בלתי-יחסית בגברים;
מוות במלחמות: באופן מכריע - גברים;
התאבדות: באופן מכריע - גברים;
פערי גזר-דין, תוחלת-חיים,
משמורת, מזונות,
אישומי אונס כוזבים, הטיות שיפוט פלילי,
שנאת גברים, כשלון בפיתוח קריירה,
נחשלות בלימודים אצל נערים,
מגורים ברחוב, סוגיות של חיילים משוחררים,
השחתת אברי-מין של פעוטות זכרים,
העדר בחירה הורית עם תחילת הריון,
העדר משאבים עבור קורבנות זכרים לאלימות במשפחה -
נושאי קורעי-לב רבים כל-כך,
אם אתה קורבן או אוהב מישהו
שנפל קורבן לסוגיות כאלה.
אלה הן סוגיות גבריות.
ורוב האנשים אינם יכולים לנקוב ולו באחת מהן
כי הם חושבים,
"נו, לגברים יש כל הזכויות, כל הכוח וכל הפריבילגיות."
אבל חשוב להכיר בסוגיות אלה.
הן ראויות לתשומת-לב, להתייחסות,
ולמוטיבציה למציאת פתרונות.
לפני יצירת הסרט "גלולה אדומה" הייתי פמיניסטית במשך כ-10 שנים,
וחשבתי שאני מצויה היטב בסוגיות של שוויון מגדרי.
אבל רק אחרי שפגשתי את פעילי התנועה לזכויות הגבר
התחלתי באמת לקחת בחשבון את הצד השני
של משוואת השוויון המגדרי.
זה לא אומר שאני מסכימה עם כל מה שהם אמרו.
אבל זיהיתי את הערך העצום שבהקשבה להם
ובנסיון לראות את העולם דרך עיניהם.
חשבתי שאם אצליח לגרום גם לקהל שלי להקשיב להם,
זאת תוכל להיות עליית מדרגה
שתעלה את כולנו למודעות חדשה בנוגע לשוויון המגדרי.
אז באוקטובר 2016
הסרט יצא לאקרנים
והחלו להגיע מאמרים וסקירות ביקורת.
ואז התנסיתי באיזו מידה יש בתקשורת
חשיבה קבוצתית בעניין הפוליטיקה המגדרית.
ולמדתי לקח מר.
כשאת מתחילה להאניש את אויבך,
הקהילה שלך מסוגלת לשלול ממך צלם אנוש.
וזה מה שקרה לי.
במקום לדון בערך הסוגיות שבהן נגע הסרט,
הפכתי מטרה למסע הכפשות,
ואנשים שבכלל לא צפו בסרט הפגינו מחוץ לבתי הקולנוע
כשהם חוזרים על הפזמון שהוא מזיק לנשים.
הוא בהחלט לא כזה.
אבל אני מבינה את אורח החשיבה שלהם.
אילולא יצרתי את הסרט הזה,
ושמעתי על הקרנה של סרט תיעודי
על פעילי זכויות הגבר שלא מציג אותם כמפלצות,
הייתי גם אני מפגינה נגד הסרט,
או לפחות חותמת על עצומות הקוראות להחרמתו,
כי תמיד אמרו לי שאלה האויבים שלי,
ושפעילי זכויות הגבר מתנגדים לשוויון עבור נשים.
אבל כל פעילי זכויות הגבר שפגשתי תמכו בזכויות לנשים
והם רק שאלו:
"מדוע לחברה שלנו לא איכפת מזכויות הגברים?"
האתגר הגדול ביותר שהיה לי בכל התהליך הזה,
לא היה ההפגנות נגד הסרט שלי,
וגם לא היחס לו זכיתי מכלי התקשורת -
גם אם לפעמים היחס היה מגעיל למדי.
האתגר הכי גדול שלי
היה לקלף את השכבות של דעותי הקדומות.
התברר שבמהלך הצילומים אכן נפגשתי עם אויבי.
האגו שלי אמר לי שאני צודקת,
ושהם תת-אנושיים.
אין זה סוד שכבר אינני רואה בעצמי פמיניסטית,
אבל עלי להבהיר שאינני מתנגדת לפמיניזם,
וגם אינני פעילה למען זכויות הגברים.
אני עדיין תומכת בזכויות הנשים,
אלא שעכשיו חשובות לי גם זכויות הגברים.
עם זאת,
אני מאמינה שאם ברצוננו לדון בכנות בשוויון המגדרי,
עלינו להקשיב לכל הקולות.
אבל זה לא קורה.
קבוצות התמיכה בגברים מושמצות ללא הרף,
זוכות ליחס מעוות כקבוצות שנאה,
וקולותיהן מושתקים באופן שיטתי.
האם לדעתי קבוצה זו או זו מחזיקה בכל התשובות?
לא.
פעילי זכויות הגבר אינם נטולי-פגמים,
וגם לא הפמיניזם.
אבל אם משתיקים קבוצה אחת,
זה יוצר לכולנו בעיה.
אם יורשה לי לעוץ עצה לכלל החברה שלנו,
עלינו להפסיק לצפות שיפגעו בנו,
עלינו להתחיל להקשיב באמת, בפתיחות ובכנות.
זה יביא להבנה גדולה יותר
ביחס לעצמנו ולאחרים,
לרגש חמלה כלפי זולתנו,
לעבודה משותפת למציאת פתרונות
כי כולנו בסירה אחת.
ומשנעשה זאת, נוכל באמת להתרפא מבפנים.
אבל ההתחלה צריכה להיות הקשבה.
תודה על הקשבתכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)