Virtualna stvarnost je za mene počela na poprilično neobičnom mestu.
Bilo je to tokom 1970-ih.
Ušao sam u tu sferu vrlo mlad: imao sam samo sedam godina.
Sredstvo koje sam koristio da uđem u virtuelnu stvarnost
bio je motocikl kaskadera Ivela Knivela.
Ovo je reklama za taj konkretni motor:
(Video) Narator: Kakav skok!
Ivel vozi fantastičan kaskaderski motor.
Žiro sila ga lansira preko 30 metara u najvećoj brzini.
Kris Milk: Tako sam uživao u to vreme.
Vozio sam taj motor svuda,
i bio sam tamo sa Ivel Knivelom; zajedno smo preskočili kanjon reke Snejk.
Želeo sam raketu.
Nikada nisam dobio raketu, dobio sam samo motocikl.
Osećao sam se tako povezan sa ovim svetom.
Nisam hteo da budem pripovedač kada odrastem, hteo sam da budem kaskader.
Bio sam tamo. Ivel Knivel je bio moj prijatelj.
Osećao sam toliko empatije prema njemu.
Međutim, nije nam uspelo. (Smeh)
Otišao sam u umetničku školu.
Počeo sam da pravim muzičke spotove.
Ovo je jedan od prvih spotova koje sam napravio:
(Muzika: „Dodirni nebo“ - Kanje Vest)
Kris Milk: Možda primećujete manje sličnosti ovde.
(Smeh)
I dobio sam tu raketu.
(Smeh)
Dakle, sada stvaram filmove, ili barem počinjem time da se bavim,
pa sam počeo da koristim sredstva koje su mi dostupna kao filmskom stvaraocu
kako bih pokušao da publici predočim najubedljivije priče.
Film je neverovatan medij koji omogućava da doživimo empatiju
prema ljudima drugačijim od nas
i svetovima potpuno drugačijim od naših.
Nažalost, Ivel Knivel nije gajio ista osećanja
prema nama kao i mi prema njemu,
pa nas je tužio zbog ovog spota -
(Smeh) -
nedugo potom.
Sa pozitivne strane, čovek kojeg sam idealizovao kao dete,
čovek kakav sam želeo da postanem kada odrastem,
konačno mi je dao autogram.
(Smeh)
(Aplauz)
Hajde sada da pričamo o filmu.
Film, to je neverovatan medij,
ali, u suštini, on je isti sada kao što je bio nekada.
To je grupa pravougaonika koje vidimo u jednom nizu.
I učinili smo fantastične stvari sa tim pravougaonicima.
Međutim, počeo sam da razmišljam o tome postoji li način
na koji mogu iskoristiti moderne tehnologije i one u nastajanju
da bih ispričao priče na drugačije načine
i da bih ispričao drugačije priče koje možda ne bih mogao da ispričam
pomoću tradicionalnih metoda pravljenja filmova
koje koristimo već 100 godina?
Tako sam počeo da eksperimentišem,
i pokušao sam da napravim vrhunsku mašinu za empatiju.
I ovo je jedan od tih eksperimenata:
(Muzika)
Dakle, ovo se zove „Divljina u centru grada“.
U pitanju je saradnja sa bendom Arkejd Fajr.
Na početku bi vas pitali da unesete adresu na kojoj ste odrasli.
To je veb-sajt.
Iz njega bi počeli da iskaču kvadratići sa prozorima raznih pretraživača.
Prvo vidite ovog tinejdžera koji trči niz ulicu,
i onda vam se pojavi slika Gugl mape i pregleda ulica
i shvatate da je ulica niz koju on trči zapravo vaša.
A kada stane pred kuću, zapravo stane pred vašu kuću.
To je bilo sjajno, video sam ljude koji su na ovo reagovali emotivnije
nego na one stvari koje sam pravio sa pravougaonicima.
U suštini, ja uzimam deo vaše istorije
i stavljam ga u okvir ove priče.
Međutim, onda sam počeo da mislim, okej, to je deo vas,
ali kako da sve vas stavim u isti okvir?
Da bih uspeo u tome, počeo sam da pravim umetničke instalacije.
Ova se zove „Izdaja svetilišta“.
U pitanju je triptih i pokazaću vam treći panel.
(Muzika)
Dakle, sada sam vas stavio u okvir
i primetio još jače reakcije kod ljudi na ovaj nego na prethodni rad.
Onda sam počeo da razmišljam o okvirima i tome šta oni predstavljaju.
Okvir je zapravo samo prozor.
Mislim, svi mediji koje pratimo - televizija, filmovi -
oni su poput prozora u druge svetove.
I zato sam pomislio, pa, sjajno, stavio sam vas u okvir,
ali, ne želim vas uokvirene, ne želim vas u prozoru.
Želim da prođete kroz prozor, želim da odete na drugu stranu,
u svet, da se nastanite u svetu.
To me vraća nazad do virtuelne stvarnosti.
Hajde da pričamo o virtuelnoj stvarnosti.
Nažalost,
pričati o virtuelnoj stvarnosti je isto što i plesati oko arhitekture.
A ovo je zapravo neko ko pleše oko arhitekture u virtuelnoj stvarnosti.
(Smeh)
Dakle, teško je to objasniti. Zašto je to teško objasniti?
Teško je jer je to iskustveni medij.
Kada ste u njemu, vi nešto zaista osećate.
To jeste mašina, ali u njoj
imate osećaj kao da je pravi život, kao da je istina.
Osećate se prisutno u svetu u kome ste
i osećate da ste prisutni sa ljudima koji su tu sa vama.
Pokazaću vam sada prikaz virtuelne stvarnosti:
preko celog ekrana videćete sve informacije
koje obuhvatimo kada snimamo virtuelnu stvarnost.
Zato snimamo u svim pravcima.
Ovo je sistem kamera koji smo izgradili
i u njemu 3D kamere gledaju u svim pravcima,
i mikrofoni za oba uha usmereni su u svim pravcima.
U suštini, sa tim, mi napravimo područje sveta koji vi naseljavate.
Tako da ću vam pokazati ne samo pogled u svet,
nego praktično ceo svet razvučen u pravougaonik.
Ovaj film se zove „Oblaci nad Sidrom“, a rezultat je saradnje
između naše kompanije virtuelne stvarnosti, VRSE,
i Ujedinjenih nacija,
uz saradnika zvanog Gabo Arora.
U decembru smo otišli u Jordan u kamp izbeglica iz Sirije
i snimili priču o 12-godišnjoj devojčici Sidri.
Ona je sa porodicom pobegla iz Sirije kroz pustinju sve do Jordana
i poslednjih godinu i po živi u tom kampu.
(Video) Sidra: Moje ime je Sidra.
Imam 12 godina.
Idem u peti razred.
Dolazim iz Sirije, iz grada Inkil u regiji Dara.
Živim ovde, u kampu Zatari u Jordanu, poslednjih godinu i po dana.
Imam veliku porodicu: tri brata, od kojih je jedan beba.
On puno plače.
Pitala sam tatu jesam li i ja plakala kad sam bila beba i rekao je da nisam.
Mislim da sam bila jača beba od mog brata.
Kris Milk: Sa slušalicama, to ne vidite ovako.
Vi gledate okolo po ovom svetu.
Primetićete da vidite u svih 360 stepeni, u svim pravcima.
A kada sedite tamo, u njenoj sobi, dok je posmatrate,
ne gledate to kroz ekran televizora,
ne gledate to kroz prozor, vi sedite tamo sa njom.
Kada pogledate dole, sedite na istoj zemlji na kojoj i ona sedi,
i zato osećate njenu ljudskost na dublji način.
Saosećate sa njom na dubljem nivou.
Mislim da možemo da promenimo umove pomoću ove mašine.
Već smo krenuli da menjamo nekoliko.
Odneli smo ovaj film u januaru na Svetski ekonomski forum u Davosu.
Pokazali smo ga grupi ljudi
čije odluke utiču na živote miliona ljudi.
A to su ljudi koji inače ne bi sedeli
u šatoru sa izbeglicama u kampu u Jordanu,
ali u januaru, jednog popodneva u Švajcarskoj,
odjednom su se svi našli tamo.
(Aplauz)
I to je ostavilo utisak na njih.
Zato ćemo napraviti još ovakvih filmova.
Trenutno radimo sa Ujedinjenim nacijama
kako bismo snimili čitavu seriju ovakvih filmova.
Upravo smo završili snimanje priče u Liberiji
i sada idemo da snimimo priču u Indiji.
A ove filmove pokazujemo
u Ujedinjenim nacijama,
ljudima koji tamo rade i onima koji su u poseti,
i pokazujemo ih ljudima
koji zapravo mogu da promene živote ljudi iz tih filmova.
Mislim da sada tek počinjemo da grebemo po površini
prave moći virtuelne stvarnosti.
To nije periferija video igre.
Ona povezuje ljude jedne sa drugima na tako dubok način
da ja ranije nisam video ništa slično u drugim medijima,
i može da promeni našu percepciju o drugima.
Zbog toga mislim da virtuelna stvarnost ima potencijal da zaista promeni svet.
Dakle, to je mašina,
ali kroz ovu mašinu postajemo još saosećajniji,
postajemo empatičniji i povezaniji.
I na kraju krajeva, postajemo čovečniji.
Hvala.
(Aplauz)