מציאות מדומה התחילה בשבילי בסוג של מקום יוצא דופן.
זה היה שנות ה 70.
נכנסתי לתחום מאוד צעיר: היתי בן שבע.
והכלי בו השתמשתי כדי לגשת למציאות וירטואלית
היה אופנוע הפעלולים של איבל קניבל.
זו פרסומת למוצר המסויים:
(וידאו)קול מוסף: איזו קפיצה!
איבל רוכב על אופנוע הפעלולים המדהים שלו.
כוח הג'יירו הזה שולח אותו ל 30 מטר במהירות זיא.
כריס מילק: אז זו היתה ההנאה שלי אז.
רכבתי על האופנוע הזה לכל מקום.
והייתי שם עם איבל קניבל; קפצנו מעל קניון סנייק ריבר יחד.
רציתי את הרקטה.
מעולם לא קיבלתי את הרקטה, קיבלתי רק את האופנוע.
הרגשתי כל כך מחובר לעולם הזה.
לא רציתי להיות מספר סיפורים כשגדלתי, רציתי להיות פעלולן.
הייתי שם. איבל קניבל היה חברי.
היתה לי כל כך הרבה אמפתיה כלפיו.
אבל זה לא עבד.(צחוק)
הלכתי לבית ספר לאמנות.
התחלתי ליצור סרטוני וידאו.
וזה אחד מסרטוני המוזיקה הראשונים שעשיתי:
(מוזיקה: "טאץ' דה סקי" של קנייה ווסט)
כ.נ: אתם אולי תבחינו בדמיון מסויים פה.
(צחוק)
וקיבלתי את הרקטה ההיא.
(צחוק)
אז, עכשיו אני יוצר סרטים, או, ההתחלה של יוצר סרטים,
והתחלתי להשתמש בכלים האלה שזמינים לי כיוצר סרטים
כדי לנסות לספר את הספורים הכי מושכים שאני יכול לקהל.
וסרטים הם מדיום יוצא דופן שמאפשר לנו להרגיש סימפטיה
לאנשים שמאוד שונים מאיתנו
ועולמות זרים לגמרי משלנו.
למרבה הצער,
איבל קניבל לא הרגיש את אותה סימפטיה אלינו שאנחנו הרגשנו אליו,
והוא תבע אותנו על הסרטון הזה --
(צחוק) --
ממש אחרי.
אבל על הצד החיובי, האיש שהערצתי כילד,
האיש שרציתי להיות כמבוגר,
סוף סוף הייתי מסוגל לקבל את החתימה שלו.
(מחיאות כפיים)
בואו נדבר על סרטים עכשיו.
סרטים הם מדיום נפלא,
אבל בעיקרון, הם אותו הדבר היום כמו שהיו פעם.
זה קבוצה של מלבנים שמנוגנים ברצף.
ועשינו דברים מדהימים עם המלבנים האלה.
אבל התחלתי לחשוב,
האם יש דרך שאני אוכל להשתמש בטכנולוגיות מודרניות ומתפתחות
כדי לספר סיפורים בדרכים שונות
ולספר סוגים שונים של סיפורים
שאולי אני לא אוכל לספר בשימוש בכלים המסורתיים של יצירת סרטים
בהם השתמשנו במשך 100 שנה?
אז התחלתי להתנסות
ומה שניסיתי לעשות היה לבנות את מכונת האמפתיה המושלמת.
והנה אחד הניסויים הראשונים:
(מוזיקה)
אז זה נקרא "האזורים הפראיים בעיר."
זה היה שיתוף פעולה עם ארקייד פייר.
הוא ביקש מכם להכניס את הכתובת בה גדלתם בהתחלה.
זה אתר.
ומתוכה מתחילים לגדול קופסאות קטנות עם חלונות דפדפן שונים.
ואתם רואים את בן העשרה הזה רץ במורד הרחוב,
ואז אתם רואים את סטריט וויו של גוגל ותנותו מגוגל מפס
ואתם מבינים שהרחוב בו הוא רץ הוא הרחוב שלכם.
וכשהוא עוצר מול בית, הוא עוצר מול הבית שלכם.
וזה היה מעולה, וראיתי אנשים מגיבים רגשית אפילו עמוק יותר לזה
מהדבר שעשיתי עם המלבנים.
ואני באופן עקרוני לוקח פיסה מההסטוריה שלכם
ושם אותה בתוך מסגרת הסיפור.
אבל אז התחלתי לחשוב,
אוקיי, ובכן זה חלק מכם,
אבל איך אני שם את כולכם בתוך המסגרת?
אז כדי לעשות את זה, התחלתי לעשות התקנות אמנות.
וזה אחד שקראתי לו "הבוגדנות של מקלט."
זה טריפטיכון, אני אראה לכם את הפנל השלישי.
(מוזיקה)
אז עכשיו הכנסתי אתכם לתוך המסגרת,
וראיתי תגובות אפילו יותר בטניות של אנשים
לעבודה הזאת מאשר הקודמת.
אבל אז התחלתי לחשוב על מסגרות, ומה הן מייצגות?
ומסגרת היא רק חלון.
אני מתכוון, כל המדיה בה אנחנו צופים -- טלוויזיה, קולנוע --
הם סוג של מסגרות לתוך העולמות האחרים האלה.
וחשבתי, ובכן, מעולה. יש לי אותכם במסגרת.
אבל אני לא רוצה אתכם במסגרת, אני לא רוצה אתכם בתוך חלון,
אני רוצה אתכם דרך החלון, אני רוצה אתכם בצד השני,
בעולם, מאכלסים את העולם.
אז זה מוביל אותי חזרה למציאות מדומה.
בואו נדבר על מציאות מדומה.
למרבה הצער,
דיבור על מציאות מדומה הוא כמו ריקוד על ארכיטקטורה.
וזה למעשה מישהי רוקדת על ארכיטקטורה במציאות מדומה.
(צחוק)
אז, זה קשה להסביר. למה זה קשה להסביר?
זה קשה מפני שזה מדיום מאוד חוויתי.
אתם מרגישים שאתם בתוכו.
זו מכונה, אבל בתוכה,
זה מרגיש כמו החיים האמיתיים, זה מרגיש האמת.
ואתם מרגישים נוכחים בעולם שאתם בתוכו
ואתם מרגישים נוכחים עם האנשים שאתם איתם בתוכו.
אז, אני עומד להראות לכם דמו של סרט מציאות מדומה:
גרסת מסך מלא של כל מידע
שלכדנו כשצילמנו מציאות מדומה.
אז אנחנו מצלמים בכל כיוון.
זו מערכת מצלמות שבנינו
שיש לה מצלמות תלת מימד שמביטות לכל כיוון
ומיקרופונים דו כיווניים שפונים לכל כיוון.
אנחנו לוקחים את זה ובונים, בעיקרון, ספירה של עולם שאתם מאכלסים.
אז מה שאני אראה לכם זה לא המבט לתוך העולם הזה,
זה בעיקרון כל העולם פרוס למלבן.
אז הסרט הזה נקרא "עננים מעל סידרה."
והוא נוצר יחד עם חברת המציאות המדומה שלנו שנקראת VRSE
והאו"ם,
ושיתוף פעולה שנקרא גאבו ארורה.
והלכנו למחנה פליטים סורי בירדן בדצמבר
וצילמו את הסיפור של ילדה בת 12 בשם סידרה.
והיא ומשפחתה ברחו מסוריה דרך המדבר לירדן
והיא חיה במחנה הפליטים הזה בשנה וחצי האחרונות.
(סרטון) סידרה: שמי סידרה.
אני בת 12.
אני בכיתה ה'.
אני מסוריה, במחוז דרעה, מהעיר אינחיל.
חייתי פה במחנה הפליטים זעתרי בירדן בשנה וחצי האחרונות.
יש לי משפחה גדולה:
שלושה אחים, אחד הוא תינוק.
הוא בוכה הרבה.
שאלתי את אבי, אם אני בכיתי כשהייתי תינוקת והוא אמר שלא.
אני חושבת שהייתי תינוקת חזקה יותר מאחי.
כ.מ: אז, כשאתם בתוך הקסדה הזו.
אתם לא רואים את זה כך.
אתם מביטים מסביב דרך העולם הזה.
אתם תשימו לב שאתם רואים 360 מעלות באופן מלא, לכל הכיוונים.
וכשאתם יושבים שם בחדר שלה, צופים בה,
אתם לא צופים בזה דרך מסך טלוויזיה,
אתם לא צופים בזה דרך חלון אתם יושבים שם איתה.
כשאתם מביטים למטה, אתם יושבים על אותה אדמה שהיא יושבת עליה.
ובגלל זה,
אתם מרגישים את האנושיות שלה בצורה עמוקה יותר.
יש לכם אמפטיה גדולה יותר אליה.
ואני חושב שאנחנו יכולים לשנות דעות עם המכונה הזו.
וכבר התחלנו לנסות לשנות כמה.
אז לקחנו את הסרט הזה לפורום הכלכלה העולמי בדאבוס בינואר.
והראנו אותו לקבוצה של אנשים
שההחלטות שלהם משפיעות על חיים של מליוני אנשים.
ואלה אנשים שאולי אחרת
לא היו יושבים באוהל במחנה פליטים בירדן.
אבל בינואר, אחר צהריים אחד בשוויץ,
פתאום כולם מצאו את עצמם שם.
(מחיאות כפיים)
והם הושפעו על ידי זה.
אז אנחנו עומדים לעשות עוד מהם.
אנחנו עובדים עם האו"ם עכשיו
כדי לצלם סדרה שלמה של הסרטים האלה.
רק סיימנו לצלם סיפור בליבריה.
ועכשיו, אנחנו עומדים לצלם סיפור בהודו.
ואנחנו לוקחים את הסרטים האלה,
ואנחנו מראים אותם באו"ם
לאנשים שעובדים שם ואנשים שמבקרים שם.
ואנחנו מראים אותם לאנשים
שיכולים לשנות את החיים של האנשים בתוך הסרטים האלה.
ושם אני חושב שאנחנו רק מתחילים לגרד את פני השטח
של הכוח האמיתי של מציאות מדומה.
זה לא אביזר למשחק וידאו.
הוא מחבר אנשים לאנשים אחרים בדרך משמעותית
שמעולם לא ראיתי לפני כן בכל צורה אחרת של מדיה.
והוא יכול לשנות את התפישה של אנשים אחד על השני.
וכך אני חושב
שלמציאות מדומה יש את הפוטנציאל למעשה לשנות את העולם.
אז, זו מכונה,
אבל דרך המכונה הזו יש לנו יותר חמלה,
אנחנו נהפכים ליותר אמפטיים, ואנחנו הופכים ליותר מחוברים.
ובסופו של דבר, אנחנו הופכים ליותר אנושיים.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)