Minun virtuaalitodellisuuteni alkoi aika epätavallisessa paikassa.
Elettiin 70-lukua.
Lähdin alalle hyvin nuorena: olin 7-vuotias.
Väline, jonka kautta pääsin virtuaalitodellisuuteen,
oli Evel Knievel -stunttipyörä.
Tämä on sen mainos:
(Video) Taustakertoja: Mikä hyppy!
Evel ajaa upealla stunttipyörällä.
Hyrrän voimasta hän sinkoaa yli 30 metriä huippunopeudella.
Chris Milk: Tämä oli silloinen ilonaiheeni.
Ajoin moottoripyörällä kaikkialle.
Yhdessä Evel Knievelin kanssa hyppäsin Snake River -kanjonin yli.
Halusin raketin.
Rakettia en koskaan saanut. Sain vain moottoripyörän.
Tunsin olevani yhtä tämän maailman kanssa.
En halunnut isona tarinankertojaksi. Halusin sijaisnäyttelijäksi.
Olin paikan päällä. Evel Knievel oli ystäväni.
Tunsin suurta empatiaa häntä kohtaan.
Juttumme ei kuitenkaan toiminut. (Naurua)
Menin taidekouluun.
Ryhdyin tekemään musiikkivideoita.
Tämä on yksi alkutaipaleeni musiikkivideoista:
(Musiikki: "Touch the Sky", Kanye West)
CM: Saatatte huomata pieniä yhtäläisyyksiä.
(Naurua)
Sain sen raketin.
(Naurua)
No, nyt olen elokuvaohjaaja tai elokuvaohjaajan alku.
Aloin käyttää elokuvaohjaajien käytössä olevia työkaluja
kertoakseni yleisölle mahdollisimman vakuuttavia tarinoita.
Filmi on uskomaton väline, jonka kautta voimme tuntea empatiaa
toisenlaisia ihmisiä
ja omastamme poikkeavia maailmoja kohtaan.
Ikävä kyllä
Evel Knievel ei tuntenut samaa empatiaa meitä kuin me häntä kohtaan.
Hän haastoi meidät oikeuteen videosta --
(Naurua)
hieman myöhemmin.
Hyvänä puolena
lapsena jumaloimani mies,
mies, joksi halusin aikuisena,
no, sain viimeinkin hänen nimmarinsa.
(Aplodeja)
Puhutaanpa filmistä.
Filmi on uskomaton väline,
mutta se on olennaisilta osin sama kuin se on aina ollut.
Se on joukko ruutuja, jotka toistetaan peräkkäin.
Olemme tehneet uskomattomia asioita näillä ruuduilla.
Aloin kuitenkin miettiä,
olisiko jokin tapa käyttää modernia ja kehittyvää teknologiaa
tarinoiden kertomiseen uusilla tavoilla
ja uusien tarinoiden kertomiseen,
tarinoiden, joita en ehkä voisi kertoa perinteisillä elokuvatyökaluilla,
joita olemme käyttäneet 100 vuoden ajan.
Aloin tehdä kokeiluja.
Pyrkimyksenäni oli kehittää oikea empatiakone.
Tässä yksi varhaisista kokeistani:
(Musiikkia)
Tämän nimi on "The Wilderness Downtown".
Yhteistyöprojekti Arcade Firen kanssa.
Sen alussa piti antaa osoite, jossa oli elänyt lapsena.
Se on nettisivusto.
Siitä alkaa kasvaa tällaisia pikku ruutuja selainikkunoissa.
Näet teinin juoksevan kadulla.
Sitten näet Google Street View- ja Google Maps -kuvia
ja huomaat, että hän juoksee kotikadullasi.
Hän pysähtyy erään talon eteen. Se on sinun talosi.
Se oli upeaa. Ihmiset reagoivat tunnetasolla vieläkin syvemmin
tähän teokseen kuin ruuduilla tekemiini.
Otan ikään kuin palasen historiaasi
ja sijoitan sen tarinan kehykseen.
Sitten aloin miettiä,
no, siinä on osa sinua,
mutta miten saan sinut kokonaisena kehykseen?
Ryhdyin siis tekemään taideinstallaatioita.
Tämän nimi on "The Treachery of Sanctuary".
Se on triptyykki. Näytän teille kolmannen paneelin.
(Musiikkia)
Nyt olen saanut sinut kehykseen.
Näin ihmisten reagoivan vieläkin voimakkaammin
tähän teokseen kuin edelliseen.
Sitten aloin pohtia kehyksiä ja sitä, mitä ne edustavat.
Kehyshän on vain ikkuna.
Kaikki se media, jota katselemme: televisio, elokuvat --
ne ovat ikkunoita muihin maailmoihin.
Ajattelin: Hienoa. Sain sinut kehykseen.
Mutta en halua sinua kehykseen. En halua sinua ikkunaan.
Haluan sinut ikkunan läpi. Haluan sinut toiselle puolelle,
maailmaan, elämään siinä.
Tästä pääsen takaisin virtuaalitodellisuuteen.
Puhutaanpa virtuaalitodellisuudesta.
Valitettavasti
virtuaalitodellisuudesta puhuminen on kuin tanssisi arkkitehtuurista.
Tässä onkin nainen, joka tanssii arkkitehtuurista virtuaalitodellisuudessa.
(Naurua)
Sitä on vaikea selittää. Miksi sitä on vaikea selittää?
Se on vaikeaa, koska tämä media on hyvin kokemusperäinen.
Matka sen sisään kulkee tunteiden kautta.
Se on kone, mutta sen sisällä
se tuntuu tosielämältä. Se tuntuu totuudelta.
Tunnet olevasi läsnä maailmassa, jonka sisällä olet
ja läsnä niiden ihmisten kanssa, jotka ovat sen sisällä kanssasi.
Aion näyttää teille demon virtuaalitodellisuuselokuvasta:
täysikokoisen version kaikesta siitä tiedosta,
jonka tallennamme kuvatessamme.
Kuvaamme kaikkia suuntia.
Tämä on rakentamamme kamerajärjestelmä.
Siinä on 3D-kamerat joka suuntaan
ja kaksikanavaiset mikrofonit joka suuntaan.
Tämän avulla rakennamme pallon maailmasta, jossa elät.
Se, mitä teille aion näyttää, ei ole vilkaisu maailmaan
vaan pikemminkin koko maailma venytettynä yhteen ruutuun.
Tämä elokuvan nimi on "Clouds Over Sidra".
Se on tehty yhdessä virtuaalitodellisuusyrityksemme VRSE:n
Yhdistyneiden kansakuntien
ja yhteistyökumppanimme Gabo Aroran kanssa.
Menimme syyrialaisten pakolaisleirille Jordaniaan joulukuussa
ja kuvasimme 12-vuotiaan Sidra-tytön tarinan.
Hän pakeni perheensä kanssa Syyriasta aavikon poikki Jordaniaan
ja on asunut tällä leirillä viimeiset puolitoista vuotta.
(Video) Sidra: Minä olen Sidra.
Olen 12-vuotias.
Käyn viidettä luokkaa.
Olen Syyriasta, Daraan provinssista, Inkhilin kaupungista.
Olen elänyt täällä Zaatari-leirillä Jordaniassa viimeiset puolitoista vuotta.
Minulla on suuri perhe:
kolme veljeä, yksi on vauva.
Hän itkee paljon.
Kysyin isältäni, itkinkö minä, kun olin vauva, ja hän sanoi ei.
Olin varmaan vahvempi vauva kuin veljeni.
CM: Kun virtuaalilasit ovat päässäsi,
et näe kuvaa tällaisena.
Katselet ympärillesi maailmassa.
Huomaat, että näet joka suuntaan, täydet 360 astetta.
Kun istut siinä huoneessa katselemassa häntä
et katsele tilannetta televisioruudun läpi
et katsele sitä ikkunasta, vaan istut siellä hänen kanssaan.
Kun katsot alas, istut samalla lattialla kuin hän.
Tämän vuoksi
tunnet hänen ihmisyytensä syvemmin.
Myötäelät hänen kanssaan syvemmin.
Olen sitä mieltä, että voimme muuttaa mieliä tällä koneella.
Olemme jo aloittaneet ja yrittäneet muuttaa muutamia.
Veimme tämän elokuvan tammikuussa Maailman talousfoorumiin Davosiin.
Näytimme sen joukolle ihmisiä,
joiden päätökset vaikuttavat miljoonien ihmisten elämään.
Nämä ihmiset eivät ehkä muutoin
istuisi teltassa jordanialaisella pakolaisleirillä.
Eräänä tammikuisena iltapäivänä Sveitsissä
he kuitenkin löysivät itsensä sieltä.
(Aplodeja)
Se vaikutti heihin.
Aiomme siis tehdä näitä enemmänkin.
Työskentelemme parhaillaan YK:n kanssa
aikomuksenamme kuvata koko sarja elokuvia.
Päätimme juuri erään tarinan kuvaukset Liberiassa.
Seuraavaksi aiomme kuvata tarinan Intiassa.
Otamme nämä elokuvat
ja esitämme niitä YK:ssa
ihmisille, jotka työskentelevät tai vierailevat siellä.
Esitämme niitä ihmisille,
jotka todella voivat muuttaa elokuvissa esiintyvien elämää.
Tässä asiassa olemme vasta raapaisseet pintaa
virtuaalitodellisuuden voiman suhteen.
Se ei ole videopelilaite.
Se yhdistää ihmiset toisiinsa syvällisellä tavalla,
jota en ole ennen nähnyt missään muussa mediassa.
Se voi muuttaa ihmisten näkemyksiä toisistaan.
Tämän vuoksi olen sitä mieltä
että virtuaalitodellisuudella voi todella muuttaa maailmaa.
Se on kone,
mutta tämän koneen kautta meistä tulee myötätuntoisempia,
meistä tulee empaattisempia ja tunnemme syvempää yhteyttä.
Ja mikä tärkeintä, meistä tulee ihmisempiä.
Kiitos.
(Aplodeja)