S virtuální realitou jsem začal neobvykle.
Bylo to v 70. letech.
Začal jsem brzy, bylo mi sedm.
Ke vstupu do virtuální reality mi pomohly hračky
ze série kaskadéra Evela Knievela.
Takhle jednu z nich představovali v reklamě.
"To byl panečku skok! Evel předvádí skvělé kousky."
"V maximální rychlosti uletěl přes 30 metrů."
S tímhle jsem si tehdy hrál.
S touhle motorkou jsem jezdil všude možně.
Skákal jsem s Evelem Knievelem přes Snake River Canyon.
Chtěl jsem jako on mít raketu, ale měl jsem jenom tu motorku.
Úplně jsem tím žil.
Nechtěl jsem být filmař, ale kaskadér, až vyrostu.
Evel Knievel byl můj přítel a já byl s ním.
Byl jsem z něho nadšený.
Ale nevyšlo to.
Vystudoval jsem umění.
Začal jsem dělat hudební videa.
Tohle bylo jedno z prvních.
(Kanye West: "Touch the Sky")
Možná si všimnete jisté návaznosti.
(Smích.)
A měl jsem i raketu.
(Smích.)
Teď dělám filmy, nebo s tím aspoň začínám.
Užívám prostředky filmového média,
abych divákům vyprávěl co nejpůsobivější příběhy.
Film nám skvěle umožňuje
vciťovat se do jiných lidí
a porozumět odlišným světům.
Evel Knievel z nás bohužel nebyl
tak nadšený jako my z něj.
Za to video nás zažaloval.
(Smích.)
Krátce po jeho vzniku.
Mělo to i světlou stránku. Můj dětský idol,
muž, kterým jsem se chtěl jednou stát,
mi konečně věnoval autogram.
(Potlesk.)
Ale teď už o filmu.
Film je úžasné médium,
ale v zásadě se od svého vzniku nezměnil.
Jsou to obdélníčky, které pustíte za sebou.
S těmi obdélníčky jdou dělat skvělé věci.
Ale já se začal ptát,
jestli nám zdokonalující se moderní technologie
neumožňuje vyprávět jiné příběhy
a vyprávět je jinak.
Třeba nemusím používat tradiční filmařské nástroje,
které používáme už 100 let.
Začal jsem experimentovat.
Snažil jsem se vytvořit nástroj, který by co nejlépe předal emoce.
Tohle je jeden z prvních experimentů.
(Hudba.)
"Divočina velkoměsta" vznikla
ve spolupráci s kapelou "Arcade Fire".
Je to webová stránka, kam vložíte adresu místa, kde jste vyrostli.
Potom se vám v prohlížeči objevují tahle okénka.
Ulicí běží kluk
a do toho jdou záběry Google Street a Google Maps.
Ten kluk běží vaší ulicí.
Pak zastaví před nějakým domem, a je to váš dům.
Lidé na to reagovali mnohem emotivněji
než na mé příběhy v obdélníčcích.
Vlastně tady beru kousek vaší minulosti
a vkomponuju ho do příběhu.
Jenže tohle je
jenom kousek vás.
Jak vás dostat do záběru úplně?
Zkoušel jsem to uměleckými instalacemi.
Tahle se jmenuje "Zrádné útočiště".
Je to triptych. Tohle je třetí panel.
(Hudba.)
Vkomponoval jsem do záběru celého člověka
a v lidech to vyvolávalo ještě niternější citovou odezvu,
než má dřívější díla.
Jenže pak jsem začal přemítat, co je to záběr.
Záběr je vlastně jen okno.
Vizuální média jako televize či kino
jsou okna do jiných světů.
Ale mě nestačilo, že jsem vás dostal do okna.
Chci vás oknem dostat na druhou stranu.
Abyste byli přímo v tom druhém světě.
A tak jsem se vrátil k virtuální realitě.
Tak tedy k virtuální realitě.
Mluvit o virtuální realitě je jako
vyjadřovat architekturu tancem.
Což tenhle člověk skutečně dělá. S pomocí virtuální reality.
(Smích.)
Proč je tak těžké virtuální realitu uchopit?
Protože je to vysoce prožitkové médium.
Něco v ní prožíváte.
Je to přístroj,
ale dává pocit skutečnosti.
Jako byste skutečně byli jinde
a cítili tam i ostatní lidi.
Tohle je demo filmu ve virtuální realitě.
Celoplošná verze všeho,
co jsme zachytili.
Natáčeli jsme ze všech směrů.
Vytvořili jsme kamerový systém,
který má 3D kamery a stereofonní mikrofony
namířené všemi směry.
Natáčíme tím každodenní realitu jako jakousi kouli kolem vás.
Takže teď vám neukážu pohled do jiného světa,
ale celý ten svět roztažený na 2D plátno.
Tenhle film se jmenuje "Mraky nad Sidrou".
Naše společnost pro virtuální realitu, VRSE,
na něm spolupracovala s OSN
a s člověkem jménem Gabo Arora.
V prosinci jsme v syrském uprchlickém táboře v Jordánsku
natáčeli příběh 12leté dívenky jménem Sidra.
Sidra uprchla s rodinou přes poušť do Jordánska
a žije poslední rok a půl v uprchlickém táboře.
"Jmenuju se Sidra."
"Je mi 12."
"Chodím do 5. třídy."
"Jsem ze Syrie, z guvernorátu Darraa, z města Inkhil."
"Poslední rok a půl žiju tady, v táboře Zaatari v Jordánsku."
"Mám velkou rodinu."
"Mám tři bratry a ten poslední je miminko."
"Často pláče."
"Táta říká, že já jsem tak často neplakala."
"Asi jsem jako miminko vydržela víc než bráška."
S helmou pro virtuální realitu to nevidíte takhle.
Můžete se rozhlížet.
Vidíte všechno v 360 stupních, ve všech směrech.
Sedíte se Sindrou v pokoji,
nevidíte ji jako v televizi,
nevidíte ji jako v okně. Jste tam s ní.
Sedíte na té samé podlaze.
A díky tomu
se ve vás vaše lidskost probouzí intenzivněji.
Vcítíte se do Sidry hlouběji.
Věřím, že s tímhle přístrojem můžeme měnit pohled na svět.
Už jsme to u pár lidí pokusili.
Vzali jsme ten film v lednu do Davosu na Světové ekonomické fórum.
A ukázali ho lidem,
jejichž rozhodnutí ovlivňuje životy milionů lidí.
Ti lidé v Davosu
by normálně nejspíš neseděli ve stanu uprchlického tábora.
Ale během toho lednového odpoledne ve Švýcarsku
se tam najednou všichni ocitli.
(Potlesk.)
A zapůsobilo to na ně.
Takže uděláme takových filmů víc.
Právě teď pracujeme s OSN
na celé sérii.
Právě jsme natočili příběh v Liberii.
Chystáme se natáčet příběh v Indii.
Ty filmy pak
pouštíme v OSN
jejím zaměstnancům a návštěvníkům.
A lidem,
kteří mohou skutečně změnit životy lidí, které filmujeme.
A tím teprve začínáme
odhalovat skutečný potenciál virtuální reality.
Nejde jen o periferii videoher.
Virtuální realita sbližuje lidi tak hluboce,
že jsem to u jiných médií nezažil.
Může ovlivnit naše vzájemné porozumění.
A právě tím
může virtuální realita skutečně měnit svět.
Je to přístroj,
ale ten přístroj v nás probouzí více soucitu,
více mezilidského pochopení. Sbližuje nás.
A tím nás činí lidštějšími.
Děkuji.
(Potlesk.)