העין האנושית היא מנגנון מופלא,
שמסוגל לזהות בין כמה פוטונים לאור שמש ישיר,
או לשנות פוקוס מהמסך לפניכם
לאופק המרוחק בשליש שנייה.
למעשה, המבנים הדרושים לגמישות כזו מפליאה
נחשבו פעם לכל כך מורכבים
ש'צארלס דרווין עצמו הודה שהרעיון שהם התפתחו
נראה אבסורדי ברמה הגבוהה ביותר.
ועדיין, זה בדיוק מה שקרה, החל מלפני יותר מ 500 מליון שנה.
הסיפור של העין האנושית מתחיל עם נקודת אור פשוטה,
כמו זו הנמצאת ביצורים בעלי תא יחיד,
כמו יוגליניה.
זה אוסף של חלבונים רגישים לאור
שמקושרים לפלגלום של האורגניזם,
שמופעלים כשהוא מוצא אור, ולכן אוכל.
גרסה יותר מורכבת של נקודת האור יכולה להמצא בתולעים שטוחות, פלנריה.
בצורת קשת ולא שטוחות,
מאפשר לה לחוש טוב יותר את הכיוון של האור המגיע.
בין השימושים שלה,
היכולת מאפשרת לאורגניזם לחפש צל ולהתחבא מטורפים.
במהלך אלפי שנים,
כשקשתות אור כאלו נעשו עמוקות יותר בכמה אורגניזמים,
הפתח לפניהן קטן.
התוצאה היתה אפקט חור המחט, שמגביר את ההפרדה באופן דרמטי,
מפחית את העיוותים בכך שהוא מאפשר רק לקרן אור דקה להכנס לעין.
הנאוטילוס, האב הקדמון של התמנון,
השתמש בחריר עין להפרדה משופרת וחישה כיונית.
למרות שחריר העין מאפשר תמונות פשוטות,
השלב העיקרי לכיוון העין כמו שאנחנו מכירים אותה הוא עדשה.
חושבים שהיא התפתחה
דרך תאים שקופים שכיסו את הפתח כדי למנוע זיהום,
מה שאפשר לתוך העין להתמלא בנוזל
ששיפר את הרגישות לאור והעיבוד.
חלבונים גבישיים שנוצרים על פני השטח
יצרו מבנה שהוכח כיעיל
למיקוד אור לנקודה מסויימת על הרשתית.
העדשה היא המפתח ליכולת ההתאמה של העין,
כשהיא משנה את העקמומיות שלה כדי להתאים לראיה קרובה ורחוקה.
המבנה הזה של מצלמת חור מחט עם עדשה
שירתה כבסיס למה שלבסוף יתפתח לעין האנושית.
שיפורים בהמשך יכללו טבעת צבעונית שנקראת האיריס,
ששולטת בכמות האור שנכנסת לעין,
שכבה לבנה חיצונית קשיחה, שידועה כסקלרה, כדי לשמור על מבנה שלה,
ובלוטות דמע שמפרישות קרום מגן.
אבל חשוב לא פחות היתה ההתפתחות המקבילה של המוח,
עם ההתרחבות של הקורטקס הראייתי
כדי לעבד את התמונות החדות והצבעוניות יותר שהוא קיבל.
אנחנו יודעים עכשיו שזה רחוק מלהיות יצירת מופת עיצובית.
העין שלנו מכילה סימנים של ההתפתחות בשלבים.
לדוגמה, הרשתית האנושית הפוכה,
עם תאים מגלי אור שפונים הרחק מפתח העין.
התוצאה של זה היא נקודה מתה,
בו עצב הראיה חייב לחדור את הרשתית
כדי להגיע לשכבה הרגישה לאור מאחור.
לעינים הדומות של צפלופודים,
שהתפתחו בנפרד,
יש רשתית הפונה קדימה, המאפשרת להם לראות בלי שטח מת.
עינים של יצורים אחרים מראות התאמות שונות.
לאנבלפס, מה שנקרא הדג הפוזל,
יש עינים מחולקות לשני אזורים להסתכלות מעל ומתחת למים,
מעולה לראית גם טורפים וגם טרף.
חתולים, באופן קלאסי צדים בלילה, פיתחו שכבה מחזירת אור
שמשפרת את כמות האור שהעין יכולה לזהות,
מה שנותן להם ראיית לילה מעולה, כמו גם את הזוהר המוכר.
אלו רק כמה דוגמאות לגיוון הגדול בעינים בממלכת החי.
אז אם תוכלו לתכנן עין, האם הייתם עושים זאת אחרת?
השאלה הזו לא משונה כמו שהיא נשמעת.
היום, רופאים ומדענים מביטים במבני עין שונים
כדי לעזור לתכנן שתלים ביו מכניים למוגבלי הראיה.
ובעתיד הלא רחוק,
המכונות שיבנו בדיוק וגמישות של העין האנושית
אולי יאפשרו להן להתעלות על האבולוציה.