Zdravo svima.
Malo je smešno jer sam pisao kako će ljudi da postanu digitalni,
ali nisam mislio da će tako brzo da se desi
i da će meni da se desi.
Ali, evo me u vidu digitalnog avatara,
a eto i vas, pa zato počnimo.
I započnimo pitanjem:
koliko fašista ima u publici danas?
(Smeh)
Pa, malo je teško reći
jer smo zaboravili šta je fašizam.
Ljudi trenutno koriste termin „fašista“
kao neki vid opšteprimenljive uvrede.
Ili mešaju fašizam sa nacionalizmom.
Zato, odvojimo nekoliko minuta da razjasnimo šta je zapravo fašizam
i po čemu se razlikuje od nacionalizma.
Blaži oblici nacionalizma su među najdobroćudnijim
ljudskim tvorevinama.
Nacije su zajednice miliona stranaca
koji se zaista međusobno ne poznaju.
Na primer, ja ne poznajem osam miliona ljudi
koji dele sa mnom izraelsko državljanstvo.
Međutim, zahvaljujući nacionalizmu,
svi možemo da brinemo jedni za druge i da efikasno sarađujemo.
Ovo je veoma dobro.
Neki ljudi, poput Džona Lenona, zamišljali su da bi bez nacionalizma
svet bio miroljubivi raj.
Međutim, daleko je izvesnije
da bismo bez nacionalizma živeli u plemenskom haosu.
Pogledate li današnje najprosperitetnije i najmirnije države na svetu,
države poput Švedske, Švajcarske i Japana,
videćete da oni imaju veoma snažan osećaj nacionalne pripadnosti.
Nasuprot tome, države kojima nedostaje snažan osećaj nacionalne pripadnosti,
poput Konga, Somalije i Avganistana,
nasilnije su i siromašnije.
Dakle, šta je fašizam i u čemu se razlikuje od nacionalizma?
Pa, nacionalizam mi kaže da je moja nacija jedinstvena
i da imam posebne dužnosti prema mojoj naciji.
Fašizam, nasuprot tome, mi kaže da je moja nacija superiorna
i da imam isključive obaveze prema njoj.
Ne moram da marim za bilo koga ili za bilo šta osim moje nacije.
Obično, naravno, ljudi imaju višestruke identitete
i odanosti različitim grupama.
Na primer, mogu da budem dobar patriota, odan svojoj državi
i da istovremeno budem odan svojoj porodici,
svom komšiluku, svojoj profesiji,
čovečanstvu u celosti,
istini i lepoti.
Naravno, kada imam različite identitete i odanosti,
to ponekad stvara sukobe i komplikacije.
Međutim, dobro, ko vam je ikad rekao da je život lak?
Život je komplikovan.
Nosite se s tim.
Do fašizma dolazi kada ljudi pokušaju da ignorišu komplikacije
i pokušaju da suviše pojednostave život za sebe.
Fašizam negira sve identitete osim nacionalnog identiteta
i insistira da ja imam obaveze samo prema mojoj naciji.
Ako moja nacija zahteva da žrtvujem moju porodicu,
onda ću da žrtvujem moju porodicu.
Ako nacija zahteva da ubijem milione ljudi,
onda ću da ubijem milione ljudi.
A ako moja nacija zahteva da izdam istinu i lepotu,
onda treba i da izdam istinu i lepotu.
Na primer, kako fašista ocenjuje umetnost?
Kako fašista odlučuje da li je film dobar ili loš?
Pa, veoma, veoma, veoma je prosto.
Zaista postoji samo jedno merilo:
ako film služi interesima nacije,
onda je to dobar film;
ako film ne služi interesima nacije,
onda je to loš film.
To je to.
Slično, kako fašista odlučuje šta treba deca da uče u školi?
Opet, veoma je prosto.
Postoji samo jedno merilo:
podučavate decu bilo čemu što služi nacionalnom interesu.
Istina uopšte nije važna.
Sad, užasi Drugog svetskog rata i Holokausta nas podsećaju
na jezive posledice ovog načina razmišljanja.
Međutim, obično kada govorimo o manama fašizma,
radimo to na neefikasan način
jer često prikazujemo fašizam kao odvratno čudovište,
a da zaista ne objašnjavamo šta je bilo tako zavodljivo u vezi s njim.
Pomalo liči na način na koji holivudski filmovi prikazuju negativce -
Voldemora ili Saurona ili Darta Vejdera -
kao ružne, zle i okrutne.
Oni su okrutni čak i prema sopstvenim podržavaocima.
Kad odgledam ove filmove, uopšte ne razumem -
zašto bi bilo koga privlačilo da prati odvratnog ljigavca poput Voldemora?
Problem sa zlom je što u stvarnom životu
zlo nužno ne izgleda ružno.
Može da izgleda veoma lepo.
To je nešto čega je hrišćanstvo bilo veoma svesno,
zbog čega je u hrišćanskoj umetnosti, nasuprot Holivudu,
Satana često prikazan kao prelepi zavodnik.
Zbog toga je tako teško odoleti Sataninim iskušenjima
i zbog toga je takođe teško odoleti iskušenjima fašizma.
Zbog fašizma ljudi sebe vide
kao pripadnike najlepše i najvažnije stvari na svetu -
nacije.
I onda ljudi misle:
„Dobro, učili su nas da je fašizam ružan.
Međutim, kad pogledam u ogledalo, vidim nešto veoma lepo,
pa ne mogu da budem fašista, zar ne?“
Greška.
To je problem kod fašizma.
Kada pogledate u fašističko ogledalo,
vidite sebe kao mnogo lepše nego što zaista jeste.
Tokom 1930-ih, kad bi Nemci pogledali u fašističko ogledalo,
videli bi Nemačku kao nešto najlepše na svetu.
Ako bi danas Rusi pogledali u fašističko ogledalo,
videli bi Rusiju kao nešto najlepše na svetu.
I ako bi Izraelci pogledali u fašističko ogledalo,
videli bi Izrael kao nešto najlepše na svetu.
Ovo ne znači da smo trenutno suočeni sa reprizom 1930-ih.
Fašizam i diktature mogu da se vrate,
ali će da se vrate u novom obliku,
obliku koji je daleko relevantniji
za novu tehnološku stvarnost XXI veka.
U drevna vremena,
zemlja je bila najvažniji posed na svetu.
Politika, samim tim, bila je borba za kontrolu zemlje.
A diktatura je značila da svu zemlju poseduje jedan vladar
ili manji oligarh.
A u moderno vreme, mašine su postale važnije od zemlje.
Politika je postala borba da se kontrolišu mašine.
A diktatura je značila
da je preveliki broj mašina postao koncentrisan
u rukama vlade ili malobrojne elite.
Sada podaci uzimaju mesto zemlje i mašina
kao najvažnijeg poseda.
Politika postaje borba da se kontroliše protok podataka.
A diktatura trenutno znači
da je prevelika količina podataka koncentrisana u rukama vlade
ili malobrojne elite.
Najveća opasnost s kojom je trenutno suočena liberalna demokratija
je to što će revolucija u informacionoj tehnologiji
učiniti diktature efikasnijim od demokratija.
U XX veku,
demokratija i kapitalizam su porazili fašizam i komunizam
jer je demokratija bila bolja u obradi podataka i donošenju odluka.
Uz tehnologiju XX veka,
prosto je bilo neefikasno pokušavati koncentrisati preveliku količinu podataka
i previše moći na jedno mesto.
Međutim, ne radi se o zakonu prirode
da je centralizovana obrada podataka uvek manje efikasna
od raspodeljene obrade podataka.
S usponom veštačke inteligencije i mašinskog učenja,
mogla bi da postane izvodljiva obrada ogromne količine informacija
veoma efikasno na jednom mestu,
da se sve odluke stave na jedno mesto
i tako bi centralizovana obrada podataka bila efikasnija
od raspodeljene obrade podataka.
I tada bi glavni nedostatak autoritarnih režima
iz XX veka -
njihov pokušaj da koncentrišu sve informacije na jedno mesto -
postao njihova najveća prednost.
Još jedna tehnološka opasnost koja preti budućnosti demokratije
je spajanje informacione tehnologije sa biotehnologijom,
a to bi moglo da rezultira stvaranjem algoritama
koji me poznaju bolje nego što ja poznajem sebe.
A čim dobijete takve algoritme,
spoljni sistemi, poput vlade,
ne samo da mogu predvideti moje postupke;
takođe mogu da manipulišu mojim osećanjima, mojim emocijama.
Diktator možda neće moći da mi pruži dobro zdravstvo,
ali može da učini da ga volim
i da učini da mrzim opoziciju.
Demokratiji će da bude teško da preživi takav razvoj
jer, naposletku,
demokratija nije zasnovana na ljudskoj racionalnosti;
zasnovana je na ljudskim osećanjima.
Tokom izbora i referenduma,
ne pitaju vas: „Šta mislite?“
Zapravo vas pitaju: „Kako se osećate?“
A ako neko može efikasno da manipuliše vašim emocijama,
demokratija će da postane emocionalna lutkarska predstava.
Dakle, šta možemo da uradimo da sprečimo povratak fašizma
i uspon novih diktatura?
Prvo pitanje s kojim smo suočeni glasi: ko kontroliše podatke?
Ako ste inženjer,
onda pronađite način da sprečite da prevelika količina podataka
bude koncentrisana u premalo ruku.
I pronađite načine da obezbedite
da raspodeljena obrada podataka bude bar jednako efikasna
kao i centralizovana obrada podataka.
To će da bude najbolji branik demokratije.
Što se tiče nas ostalih koji nismo inženjeri,
prvo pitanje s kojim smo suočeni
jeste kako da ne dozvolimo da nama manipulišu
oni koji kontrolišu podatke.
Neprijatelji liberalne demokratije imaju metod.
Hakuju naša osećanja.
Ne naše imejlove, ne naše bankovne račune -
hakuju naša osećanja straha, mržnje i taštine,
kako bi onda koristili ta osećanja
da polarizuju i unište demokratiju iznutra.
Ovo je zapravo metod
koji je prva uvela Silicijumska dolina da bi nam prodavali proizvode.
Međutim, sad neprijatelji demokratije koriste baš ovaj metod
da nam prodaju strah, mržnju i taštinu.
Ne mogu stvarati ova osećanja ni iz čega.
Stoga upoznaju naše postojeće slabosti.
I potom ih koriste protiv nas.
Stoga je dužnost svih nas
da spoznamo naše slabosti
i da se postaramo da one ne postanu oružja
u rukama neprijatelja demokratije.
Spoznaja naših slabosti
takođe će da nam pomogne da izbegnemo zamku fašističkog ogledala.
Kao što smo ranije objasnli, fašizam eksploatiše našu taštinu.
Zbog njega vidimo sebe kao mnogo lepše nego što zaista jesmo.
Radi se o zavođenju.
Ali, ako uistinu poznajete sebe,
nećete pasti na ovaj vid laskanja.
Ako vam neko pred oči stavi ogledalo
koje sakriva sve vaše ružne delove, a zbog čega sebe vidite
daleko lepšim i daleko važnijim
nego što zaista jeste,
samo razbijte to ogledalo.
Hvala vam.
(Aplauz)
Kris Anderson: Juval, hvala ti.
Za ime boga.
Tako je lepo videti te opet.
Dakle, ako sam te dobro razumeo,
upozoravaš nas na dve velike opasnosti.
Jedna je mogući novi uspon zavodljivih oblika fašizma,
ali blisko tome, diktature koje možda ne bi bile baš fašističke,
već bi kontrolisale sve podatke.
Pitam se postoji li treća briga
koju su neki ljudi ovde već izrazili,
a to su ne vlade, već velike korporacije koje kontrolišu sve podatke.
Kako nazivaš to
i koliko bi trebalo da budemo zabrinuti zbog toga?
Juval Noa Harari: Pa, naposletku, nema naročito velike razlike
između korporacija i vlada
jer, kao što sam rekao, pitanje glasi: ko kontroliše podatke?
To je stvarna vlada.
Ako to nazivate korporacijom ili vladom -
ako je korporacija ta koja zaista kontroliše podatke,
to je naša stvarna vlada.
Dakle, razlika je pre prividna nego stvarna.
KA: Međutim, nekako, bar s korporacijama,
možemo da zamislimo mehanizme tržišta kojima ih možemo svrgnuti.
Mislim, ako potrošači prosto odluče
da firma više ne posluje u njihovom interesu,
to otvara vrata za novo tržište.
Čini se da je lakše to zamisliti
nego, recimo, građane koji ustaju i svrgavaju vladu
koja kontroliše sve.
JNH: Pa, nismo još uvek stigli dotle,
ali, opet, ako vas korporacija zaista poznaje bolje nego što vi poznajete sebe -
bar da može da manipuliše vašim najdubljim emocijama i žudnjama,
pa vi nećete čak ni biti svesni -
mislićete da ste to autentični vi.
Dakle, u teoriji, da, u teoriji možete da ustanete protiv korporacije,
baš kao što, u teoriji, možete da ustanete protiv diktature.
Međutim, u praksi izuzetno je teško.
KA: Dakle, u knjizi „Homo Deus“ raspravljaš da će ovo da bude vek
u kom će ljudi da postanu bogovi na neki način,
bilo putem razvoja veštačke inteligencije
ili putem genetskog inženjeringa.
Da li je ovaj vid preokreta političkog sistema, kolapsa,
uticao na tvoje viđenje te mogućnosti?
JNH: Mislim da je zbog toga ona još izglednija,
i izglednije je da će brže da se desi,
jer u kriznim vremenima, ljudi su spremni da rizikuju
kako inače ne bi.
I ljudi su spremni da isprobaju
sve vidove visokorizičnih tehnologija sa visokim dobicima.
Dakle, ovi vidovi kriza bi mogli da posluže istoj svrsi
kao dva svetska rata u XX veku.
Dva svetska rata su uveliko ubrzala
razvoj novih i opasnih tehnologija.
A isto bi moglo da se desi u XXI veku.
Mislim, morate da budete malčice ludi da delujete ishitreno,
recimo, sa genetskim inženjeringom.
Međutim, trenutno imate sve više ludih ljudi
koji upravljaju različitim državama u svetu,
pa šanse postaju veće, a ne manje.
KA: Dakle, da sve zaokružimo, Juval, imaš tu jedinstvenu viziju.
Premotajmo sat 30 godina unapred.
Šta pretpostavljaš - da li se čovečanstvo nekako zamalo provlači,
osvrće se unazad i kaže: „Uh, to je bilo zamalo. Uspeli smo!“
Ili ne?
JNH: Do sad smo uspevali da prevaziđemo prethodne krize.
A naročito ako pogledate liberalnu demokratiju
i pomislite da su stvari trenutno loše,
samo se setite koliko su gore stvari izgledale 1938. ili 1968. godine.
Dakle, ovo uistinu nije ništa, ovo je tek mala kriza.
Ali, nikad ne možete da znate
jer, kao istoričar,
znam da nikad ne bi trebalo da potcenjujete ljudsku glupost.
(Smeh) (Aplauz)
Ona je jedna od najsnažnijih sila koje oblikuju ljudsku istoriju.
KA: Juval, apsolutno je zadovoljstvo što si nam se pridružio.
Hvala na virtuelnom putovanju.
Želim ti prijatno veče tamo u Tel Avivu.
Juval Harari!
JNH: Mnogo vam hvala.
(Aplauz)