Sveiki visiem!
Tas ir mazliet jocīgi, jo es tiešām rakstīju, ka cilvēki kļūs digitāli,
bet nedomāju, ka tas notiks tik drīz
un ka tas notiks ar mani.
Bet te nu es esmu, kā digitāls avatārs,
un te esat jūs, tāpēc sāksim.
Un sāksim ar jautājumu.
Cik fašistu šodien ir starp klātesošajiem?
(Smiekli)
Mazliet grūti pateikt,
jo esam aizmirsuši, kas ir fašisms.
Mūsdienās cilvēki apzīmējumu „fašists” izmanto
kā tādu vispārēji lietojamu lamuvārdu.
Vai arī jauc fašismu ar nacionālismu.
Tāpēc veltīsim dažas minūtes, lai noskaidrotu, kas īsti ir fašisms
un ar ko tas atšķiras no nacionālisma.
Nacionālisma maigākās formas
ir starp cilvēces labdabīgākajiem veidojumiem.
Nācijas ir kopienas, ko veido miljoniem svešinieku,
kas viens otru īsti nepazīst.
Es, piemēram, nepazīstu tos astoņus miljonus cilvēku,
ar kuriem mani vieno Izraēlas pilsonība.
Taču, pateicoties nacionālismam,
mēs visi viens par otru rūpējamies un efektīvi sadarbojamies.
Tas ir ļoti labi.
Daži, piemēram, Džons Lenons, iztēlojas, ka bez nacionālisma
pasaule būtu mierpilna paradīze.
Bet daudz lielāka iespējamība,
ka bez nacionālisma mēs dzīvotu cilšu haosā.
Ja mūsdienās paskatāmies uz bagātākajām un mierīgākajām pasaules valstīm,
piemēram, Zviedriju un Šveici, un Japānu,
redzam, ka tajās ir ļoti spēcīga nacionālisma izjūta.
Turpretim valstis, kurās spēcīgas nacionālisma izjūtas trūkst,
piemēram, Kongo un Somālija, un Afganistāna,
mēdz būt vardarbīgas un nabadzīgas.
Kas tad ir fašisms, un ar ko tas atšķiras no nacionālisma?
Nacionālisms apgalvo, ka mana nācija ir unikāla
un ka man pret to ir īpaši pienākumi.
Fašisms turpretim apgalvo, ka mana nācija ir pārāka
un ka man ir pienākumi tikai pret to.
Man nav jādomā ne par vienu un ne par ko citu kā vien savu nāciju.
Protams, parasti cilvēkiem ir daudzas identitātes
un tie ir lojāli dažādām grupām.
Piemēram, es varu būt labs patriots, lojāls pret savu valsti,
un tajā pašā laikā varu būt lojāls pret savu ģimeni,
kaimiņiem, profesiju,
cilvēci kopumā,
patiesību un skaistumu.
Protams, ja identitātes un lojalitātes ir vairākas,
reizēm var rasties konflikti un sarežģījumi.
Bet kurš gan teicis, ka dzīve ir viegla?
Dzīve ir sarežģīta.
Tieciet ar to galā!
Fašisms rodas, kad cilvēki mēģina ignorēt sarežģīto
un padarīt savu dzīvi pārāk vienkāršu.
Fašisms noliedz visas identitātes, izņemot nacionālo,
un uzstāj, ka pienākumi man ir tikai pret savu nāciju.
Ja mana nācija prasa upurēt savu ģimeni,
es upurēšu savu ģimeni.
Ja mana nācija prasa nogalināt miljoniem cilvēku,
es nogalināšu miljoniem cilvēku.
Un, ja mana nācija prasa nodot patiesību un skaistumu,
man jānodod patiesība un skaistums.
Piemēram, kā fašists izvērtē mākslu?
Kā fašists izlemj, vai filma ir laba vai slikta?
Ļoti, ļoti, ļoti vienkārši.
Patiesībā ir viena vienīga mēraukla –
ja filma kalpo nācijas interesēm,
tā ir laba;
ja filma nekalpo nācijas interesēm,
tā ir slikta.
Tas arī viss.
Līdzīgi – kā fašists izlemj, kas bērniem mācāms skolās?
Atkal ļoti vienkārši.
Ir viena vienīga mēraukla –
bērniem māca jebko, kas kalpo nācijas interesēm.
Patiesība ir pilnīgi nesvarīga.
Otrā pasaules kara un holokausta šausmas mums atgādina
par šāda domāšanas veida briesmīgajām sekām.
Tomēr parasti, runājot par fašisma ļaunumiem,
mēs to darām neefektīvi,
jo tiecamies atainot fašismu kā derdzīgu briesmoni,
patiesībā neizskaidrojot, kas tajā bija tik vilinošs.
Līdzīgi kā Holivudas filmās,
kas sliktos puišus – Voldemortu, Sauronu vai Dārtu Veideru –
ataino kā neglītus, ļaunus un nežēlīgus.
Viņi ir nežēlīgi pat pret saviem atbalstītājiem.
Skatoties šīs filmas, es nekad nesaprotu,
kāpēc lai kāds gribētu sekot tādam pretīgam riebeklim kā Voldemorts?
Nelaime tajā, ka īstajā dzīvē
ļaunums ne vienmēr izskatās neglīts.
Tas var izskatīties ļoti skaists.
To ļoti labi zināja kristietība,
tāpēc kristīgajā mākslā, pretstatā Holivudai,
sātans parasti atainots kā ārkārtīgi pievilcīgs stiprinieks.
Tieši tāpēc sātana kārdinājumiem ir tik grūti pretoties,
un tāpēc ir grūti pretoties arī fašisma kārdinājumiem.
Fašisms liek cilvēkiem uzskatīt sevi
par piederīgiem visskaistākajam un svarīgākajam pasaulē –
nācijai.
Un tad cilvēki domā:
„Man taču mācīja, ka fašisms ir neglīts.
Bet, skatoties spogulī, es redzu kaut ko ļoti skaistu,
tāpēc es nevaru būt fašists, vai ne?”
Nepareizi.
Tā ir fašisma problēma.
Skatoties fašisma spogulī,
cilvēki sevi redz daudz skaistākus, nekā viņi ir patiesībā.
1930. gados, kad fašisma spogulī skatījās vācieši,
viņi redzēja Vāciju kā visskaistāko pasaulē.
Ja šodien fašisma spogulī ieskatīsies krievi,
viņi kā pasaulē visskaistāko redzēs Krieviju.
Un, ja fašisma spogulī ieskatās izraēlieši,
viņi kā pasaulē visskaistāko redzēs Izraēlu.
Tas nenozīmē, ka esam 1930. gadu atkārtošanās priekšā.
Fašisms un diktatūras var atgriezties,
bet tās atgriezīsies jaunā formā,
formā, kas ir daudz atbilstošāka
21. gadsimta jauno tehnoloģiju īstenībai.
Senajos laikos
pasaules lielākā vērtība bija zeme.
Tādējādi politika bija cīņa par zemi.
Un diktatūra nozīmēja, ka visa zeme pieder vienam valdniekam
vai mazam oligarham.
Jaunajos laikos mašīnas kļuva svarīgākas par zemi.
Politika kļuva par cīņu par mašīnām.
Un diktatūra nozīmēja,
ka pārāk daudz mašīnu koncentrējās
valdības vai nelielas elites rokās.
Tagad dati aizvieto gan zemi, gan mašīnas
kā vislielāko vērtību.
Politika kļūst par cīņu par datu plūsmām.
Un tagad diktatūra nozīmē,
ka pārāk daudz datu
koncentrēti valdības vai nelielas elites rokās.
Tagad lielākais liberālās demokrātijas drauds
ir tas, ka informācijas tehnoloģiju revolūcija
diktatūras padarīs efektīvākas nekā demokrātijas.
20. gadsimtā
demokrātija un kapitālisms sakāva fašismu un komunismu,
jo demokrātija spēja labāk apstrādāt datus un pieņemt lēmumus.
Ņemot vērā 20. gadsimta tehnoloģijas,
vienkārši nebija efektīvi koncentrēt pārāk daudz datu
un pārāk daudz varas vienuviet.
Bet tas nav nekāds dabas likums,
ka centralizēta datu apstrāde vienmēr ir neefektīvāka
nekā izkliedēta datu apstrāde.
Mākslīgā intelekta un mašīnmācīšanās uzplaukums var padarīt iespējamu
efektīvu liela apjoma informācijas apstrādi vienuviet,
lēmumu pieņemšanu vienuviet,
un tad centralizēta datu apstrāde
būs efektīvāka nekā izkliedēta datu apstrāde.
Un tad 20. gadsimta autoritatīvo režīmu galvenais trūkums –
to mēģinājumi visu informāciju koncentrēt vienuviet –
kļūs par šo režīmu lielāko priekšrocību.
Vēl viens tehnoloģiju risks, kas apdraud demokrātijas nākotni,
ir informācijas tehnoloģiju un biotehnoloģiju saplūšana,
kas var novest pie tādu algoritmu radīšanas,
kas pazīst mani labāk nekā es pats sevi.
Kad parādījušies šādi algoritmi,
ārēja sistēma, piemēram, valdība,
var ne tikai paredzēt manus lēmumus,
bet arī manipulēt ar manām jūtām, manām emocijām.
Diktators varbūt nevarēs nodrošināt man labu veselības aprūpi,
bet viņš spēs likt man viņu mīlēt
un ienīst opozīciju.
Demokrātijai būs grūti pārdzīvot šādu attīstību,
jo galu galā
demokrātija nav balstīta uz cilvēku racionalitāti;
tā ir balstīta uz cilvēku jūtām.
Vēlēšanu un referendumu laikā
jums nejautā: „Ko domājat?”
Jums patiesībā jautā: „Kā jūtaties?”
Un, ja kāds spēj efektīvi manipulēt ar jūsu emocijām,
demokrātija kļūs par emocionālu leļļu teātri.
Ko tad varam darīt, lai novērstu fašisma atgriešanos
un jaunu diktatūru uzplaukumu?
Pirmais jautājums – kurš kontrolē datus?
Ja esat inženieris,
atrodiet veidus, kā novērst, ka pārlieku daudz datu
koncentrējas dažu cilvēku rokās.
Un atrodiet veidus, kā nodrošināt,
ka izkliedēta datu apstrāde ir vismaz tikpat efektīva
kā centralizēta datu apstrāde.
Tā būs vislabākā demokrātijas aizsardzība.
Mums pārējiem, kas nav inženieri,
jautājums numur viens
ir, kā nepieļaut, ka ar mums manipulē
tie, kas kontrolē datus.
Liberālās demokrātijas ienaidniekiem ir sava metode.
Viņi uzlauž mūsu jūtas.
Nevis mūsu e-pastus vai banku kontus –
viņi uzlauž mūsu jūtas – bailes, naidu un pašlepnumu –
un tad izmanto tās,
lai pretnostatītu un grautu demokrātiju no iekšienes.
Patiesībā tā ir metode,
ko pirmoreiz izmantoja Silīcija ieleja, lai mums pārdotu preces.
Bet nu šo pašu metodi izmanto demokrātijas ienaidnieki,
lai pārdotu mums bailes, naidu un pašlepnumu.
Šīs sajūtas viņi nevar radīt no nekā.
Tāpēc viņi iepazīst mūsu esošās vājības.
un tad izmanto tās pret mums.
Tāpēc mūsu visu atbildība ir
iepazīt savas vājības
un pārliecināties, ka tās nekļūst par ieročiem
demokrātijas ienaidnieku rokās.
Savu vājību iepazīšana
mums palīdzēs izvairīties arī no fašisma spoguļa lamatām.
Kā noskaidrojām, fašisms izmanto mūsu pašlepnumu.
Tas mūs savās acīs padara daudz skaistākus, nekā patiesībā esam.
Tas ir kārdinājums.
Taču, ja cilvēks sevi patiešām pazīst,
tas neiekritīs šādu glaimu lamatās.
Ja kāds jums priekšā noliek spoguli,
kas paslēpj visus jūsu neglītumus un liek savās acīs izskatīties
daudz skaistākam un svarīgākam,
nekā patiesībā esat,
sasitiet šo spoguli!
Paldies.
(Aplausi)
Kriss Andersons: Juval, paldies.
Ak vai, liels prieks tevi atkal redzēt!
Tātad, ja pareizi saprotu,
tu brīdini par divu veidu briesmām.
Viens ir iespējamā vilinoša fašisma atjaunošanās,
bet turpat blakus – diktatūras, kas varbūt nav gluži fašistiskas,
bet kontrolē visus datus.
Es domāju, vai nav arī trešais drauds,
ko daži klātesošie jau minēja,
proti, ka nevis valdības, bet lielās korporācijas kontrolē visus mūsu datus.
Kā tu to sauktu,
un cik ļoti mums par to būtu jāraizējas?
Juvals Noa Harari: Galu galā atšķirība
starp korporācijām un valdībām nav nemaz tik liela,
jo, kā jau teicu, jautājums ir, kurš kontrolē datus.
Tā arī ir īstenā valdība.
Vai to sauc par korporāciju vai valdību...
ja tā ir korporācija un tā patiešām kontrolē datus,
tā ir mūsu īstenā valdība.
Atšķirība tātad ir vairāk šķietama nekā īsta.
K.A.: Bet ar korporācijām vismaz kaut kā
var iedomāties tirgus mehānismus, kas tās spēj ierobežot.
Proti, ja patērētāji nolemj,
ka uzņēmums vairs nedarbojas viņu interesēs,
paveras durvis citam tirgum.
To šķiet vieglāk iztēloties
nekā, piemēram, pilsoņu sacelšanos
un visu kontrolējošas valdības gāšanu.
J.N.H.: Līdz tam vēl neesam nonākuši,
taču, ja korporācija jūs patiešām pazīst labāk nekā jūs paši,
tā var manipulēt ar jūsu dziļākajām jūtām un vēlmēm,
un jūs pat nenojautīsiet...
jūs domāsiet, ka tas ir jūsu patiesais es.
Tā ka, jā, teorētiski, jūs varat sacelties pret korporāciju,
tāpat kā teorētiski varat sacelties pret diktatūru.
Taču praktiski tas ir ārkārtīgi grūti.
K.A.: Grāmatā „Homo Deus” tu apgalvo, ka šis ir gadsimts,
kad cilvēki savā ziņā kļūs par dieviem,
vai nu attīstot mākslīgo intelektu,
vai ar ģenētiskās inženierijas palīdzību.
Vai šī iespējamā politiskās sistēmas maiņa, sabrukums
ietekmējis tavu skatījumu uz šo iespēju?
J.N.H.: Manuprāt, tas nozīmē lielāku iespējamību, ka tā notiks
un ka tas notiks ātrāk,
jo krīzes laikā cilvēki ir gatavi uzņemties risku,
ko citkārt neuzņemtos.
Un cilvēki ir gatavi izmēģināt
visa veida augsta riska, augsta ieguvuma tehnoloģijas.
Tā ka šāda veida krīzes var veikt to pašu uzdevumu,
ko 20. gadsimtā veica divi pasaules kari.
Abi pasaules kari ievērojami paātrināja
jaunu un bīstamu tehnoloģiju attīstību.
Un tieši tas pats var notikt 21. gadsimtā.
Ir jābūt mazliet trakam, lai pārlieku skrietu uz priekšu,
teiksim, ar gēnu inženieriju.
Bet tagad dažādās pasaules valstīs pie varas ir arvien vairāk traku cilvēku,
tā ka iespējamība pieaug, nevis sarūk.
K.A.: Saliekot šo visu kopā, Juval, tev ir unikāls skatījums.
30 gadus uz priekšu –
kā tev šķiet, vai cilvēce kaut kā izķepurosies,
varēs atskatīties un teikt: „Oho, tas nu gan bija tuvu! Mums izdevās!”
Vai tomēr ne?
J.N.H.: Līdz šim mums vienmēr izdevies krīzes pārvarēt.
Jo īpaši, ja, skatoties uz liberālo demokrātiju,
šķiet, ka nu viss ir slikti,
jāatceras, cik daudz sliktāk viss izskatījās 1938. vai 1968. gadā.
Tā ka tas patiešām nav nekas, tā ir tikai maza krīze.
Taču nekad nevar zināt,
jo kā vēsturnieks
zinu, ka nekad nevajag novērtēt par zemu cilvēku stulbumu.
(Smiekli) (Aplausi)
Tas ir viens no jaudīgākajiem, vēsturi veidojošajiem spēkiem.
K.A.: Juval, liels prieks, ka varēji mums virtuāli pievienoties.
Jauku vakaru Telavivā!
Juvals Harari.
J.N.H.: Paldies, liels paldies.
(Aplausi)