שלום לכולם.
זה קצת מצחיק:
כתבתי הרי שבני האדם ייעשו דיגיטליים,
אבל לא חשבתי שזה יקרה כל-כך מהר
ודווקא לי.
אבל אני כאן, כאווטאר דיגיטלי,
וגם אתם כאן, אז בואו נתחיל.
ונפתח בשאלה.
כמה פשיסטים יש היום בקהל?
(צחוק)
טוב, קצת קשה לקבוע זאת,
כי כבר שכחנו מהו פשיזם.
היום אנשים משתמשים במונח "פשיסט" בתור עלבון רב-תכליתי,
או שהם מתבלבלים בין "פשיזם" ובין "לאומנות".
אז הבה נקדיש כמה רגעים כדי להבהיר מהו בעצם פשיזם,
ובמה הוא שונה מלאומנות.
הצורות המתונות יותר של לאומנות היו מהיצירות המועילות ביותר
של המין האנושי.
אומות הן קהילות הכוללות מיליוני זרים
שלא ממש מכירים זה את זה.
אני, למשל, אינני מכיר את כל שמונת מיליוני האנשים
שחולקים איתי את אזרחותי הישראלית.
אבל הודות ללאומנות,
לכולנו איכפת זה מזה ואנו משתפים פעולה היטב.
זה טוב מאד.
יש אנשים, כמו ג'ון לנון, שמדמיינים שבלי לאומנות
העולם היה גן-עדן שליו.
אבל סביר בהרבה שבלי לאומנות, היינו חיים בתוהו ובוהו שבטי.
אם מביטים היום על המדינות המשגשגות והשלוות ביותר בעולם,
כמו שוודיה, שווייץ ויפן,
רואים שיש בהן תחושת לאומנות עזה.
לעומת זאת, מדינות בלי תחושת לאומנות חזקה,
כמו קונגו, סומליה ואפגניסטן,
הן בדרך כלל אלימות ועניות.
אז מהו פשיזם, ואיך זה שונה מלאומנות?
ובכן, הלאומנות מספרת לי שהאומה שלי ייחודית,
ושיש לי חובות מיוחדות לאומה שלי.
הפשיזם, לעומת זאת, מספר לי שהאומה שלי נעלה,
ושהחובות שלי כלפיה בלעדיות.
לא צריך להיות לי איכפת ממישהו או ממשהו פרט לאומה שלי.
בדרך כלל, כמובן, לאנשים יש הרבה זהויות
ונאמנויות לקבוצות שונות.
למשל, אני יכול להיות פטריוט טוב ונאמן לארצי,
ויחד עם זאת להיות נאמן למשפחה שלי,
לשכונה שלי, למקצוע שלי,
למין האנושי בכללותו, לאמת וליופי.
ברור שכאשר יש לי כל מיני זהויות ונאמנויות,
זה יוצר לפעמים סתירות וסיבוכים,
אבל מי אמר שהחיים קלים?
החיים מסובכים.
תתמודדו.
הפשיזם הוא מה שקורה כשאנשים מנסים להתעלם מהסיבוכים
ולעשות לעצמם חיים קלים מדי.
הפשיזם מתכחש לכל הזהויות פרט לזהות הלאומית
ותובע ממני מחוייבות לאומה שלי בלבד.
אם האומה שלי דורשת ממני להקריב את משפחתי -
אקריב את משפחתי.
אם האומה שלי דורשת ממני להרוג מיליוני בני-אדם -
אהרוג מיליוני בני-אדם.
ואם האומה שלי דורשת ממני להתכחש לאמת וליופי -
עלי להתכחש לאמת וליופי.
לדוגמה, איך הפשיסט מעריך אמנות?
איך הפשיסט מחליט אם סרט כלשהו טוב או רע?
נו, זה מאד, מאד, מאד פשוט.
יש בעצם רק אמת-מידה אחת:
אם הסרט משרת את האינטרסים של האומה,
זהו סרט טוב.
אם הסרט לא משרת את האינטרסים של האומה,
זהו סרט רע.
זה הכל.
בדומה לכך, איך הפשיסט מחליט מה ללמד ילדים בבית הספר?
שוב, זה פשוט מאד.
יש אמת-מידה אחת בלבד:
ללמד את הילדים את מה שמשרת את האינטרסים של האומה.
האמת בכלל לא חשובה.
זוועות מלחמת העולם השניה והשואה מזכירות לנו
מהן התוצאות הנוראות של צורת חשיבה כזאת.
אבל בדרך כלל, כשאנו מדברים על חוליי הפשיזם,
אנו עושים זאת באופן לא אפקטיבי,
כי אנו נוטים לצייר את הפשיזם כמפלצת נתעבת,
מבלי להסביר מה כל-כך מפתה בו.
זה קצת כמו הסרטים ההוליוודיים האלה, שמתארים את הרעים --
וולדרמורט, לורד סאורון או דארת' ויידר --
כמכוערים, זדוניים ואכזריים.
הם מתאכזרים אפילו לתומכיהם.
כשאני צופה בסרטים האלה אני אף פעם לא מבין --
למה שמישהו יתפתה לציית לשרץ מבחיל כמו וולדרמורט?
הבעיה עם הרוע היא שבחיים האמיתיים
הרוע לא בהכרח מכוער.
הוא עשוי להיראות יפה מאד.
הנצרות ידעה זאת היטב,
ולכן, באמנות הנוצרית, בניגוד להוליווד,
השטן מתואר בדרך כלל כחתיך מקסים,
ולכן קשה כל-כך לעמוד בפיתויי השטן,
ולכן גם קשה כל-כך לעמוד בפיתויי הפשיזם.
הפשיזם גורם לאנשים לראות את עצמם
כמשתייכים לדבר הכי יפה והכי חשוב בעולם:
הלאום.
ואז אנשים חושבים, "לימדו אותנו שהפשיזם מכוער,
"אבל כשאני מביט במראה אני רואה משהו יפהפה,
"אז ברור שאינני פשיסט, נכון?"
טעות.
זאת הבעיה עם הפשיזם.
כשאתה מביט במראה הפשיסטית,
אתה רואה את עצמך יפה בהרבה מכפי שאתה באמת.
בשנות ה-30, כשהגרמנים הביטו במראה הפשיסטית,
הם ראו את גרמניה כדבר הכי יפה בעולם.
אם הרוסים יביטו היום במראה הפשיסטית,
הם יראו את רוסיה כדבר הכי יפה בעולם.
ואם הישראלים יביטו במראה הפשיסטית,
הם יראו את ישראל כדבר הכי יפה בעולם.
זה לא אומר שצפוי לנו שידור חוזר של שנות ה-30.
הפשיזם והרודנות עלולים לחזור,
אבל זה יהיה בצורה חדשה,
צורה הרבה יותר רלוונטית
למציאות הטכנולוגית החדשה של המאה ה-21.
בימי קדם, האדמה היתה הנכס הכי חשוב בעולם.
ולכן, הפוליטיקה היתה מאבק על שליטה באדמה,
והרודנות היתה בעלות על כל האדמה בידי שליט יחיד
או אוליגרכיה קטנה.
בעידן המודרני, המכונות נעשו חשובות יותר מהאדמה.
הפוליטיקה הפכה למאבק על השליטה במכונות,
ומשמעות הרודנות היתה ריכוזן של יותר מדי מכונות
בידי הממשלה או בידי אליטה קטנה.
היום, הנתונים מחליפים גם את האדמה וגם את המכונות
בתור הנכס החשוב ביותר.
הפוליטיקה הופכת למאבק על השליטה בזרימת הנתונים.
וכיום, הרודנות משמעה
שיותר מדי נתונים מרוכזים בידי הממשלה
או אליטה קטנה.
הסכנה הגדולה ביותר שמאיימת על הדמוקרטיה הליברלית
היא שמהפכת טכנולוגיית המידע
תהפוך את המשטר הרודני ליעיל יותר מהדמוקרטיה.
במאה ה-20,
הדמוקרטיה והקפיטליזם ניצחו את הפשיזם והקומוניזם
משום שהדמוקרטיה ידעה טוב יותר לעבד מידע ולקבל החלטות.
בהינתן הטכנולוגיה של המאה ה-20,
היה פשוט בלתי-יעיל לנסות לרכז נתונים רבים מדי
וכוח רב מדי במקום אחד.
אבל אין זה חוק-טבע,
שעיבוד ריכוזי של מידע הוא תמיד יעיל פחות
מעיבוד נתונים מבוזר.
עם עליית הבינה המלאכותית ולמידת המכונה,
אולי יתאפשר לעבד ביעילות רבה כמויות ענק של מידע במקום אחד,
לקבל את כל ההחלטות במקום אחד,
ואז עיבוד ריכוזי של מידע יהיה יעיל יותר
מאשר עיבוד מבוזר.
ואז, המגבלה היחידה שהיתה למשטרים הרודניים במאה ה-20 -
ניסיונם לרכז את כל המידע במקום אחד -
תהפוך ליתרון הכי גדול שלהם.
סכנה טכנולוגית נוספת שמאיימת על עתיד הדמוקרטיה
היא מיזוג טכנולוגיית המידע עם הביו-טכנולוגיה,
מה שיכול להביא ליצירת אלגוריתמים
שמכירים אותי טוב יותר ממני.
וכשיש אלגוריתמים כאלה,
מערכת חיצונית, כמו הממשל,
יכולה לא רק לחזות מראש את החלטותי,
אלא גם לתמרן את תחושותי ורגשותי.
הרודן אולי לא יצליח לספק לי שירותי בריאות טובים,
אך יצליח לגרום לי לאהוב אותו
ולשנוא את האופוזיציה שלו.
ייתכן שהדמוקרטיה תתקשה לשרוד התפתחות כזו
כי בסופו של דבר
הדמוקרטיה אינה מבוססת על ההגיון האנושי,
אלא על הרגשות האנושיים.
בזמן בחירות ומשאלי-עם
לא שואלים אתכם, "מה את/ה חושב/ת?"
שואלים אתכם, למעשה, "מה את/ה מרגיש/ה?"
ואם מישהו יידע לתמרן את רגשותיכם ביעילות,
הדמוקרטיה תהפוך לתיאטרון בובות אמוציונאלי.
אז מה אפשר לעשות כדי למנוע את שובו של הפשיזם
ואת עליית המשטרים הרודניים החדשים?
השאלה הראשונה העומדת בפנינו היא: מי שולט בנתונים?
אם אתם מהנדסים,
עליכם למצוא דרכים למנוע מכך שיותר מדי נתונים
יתרכזו בידיים מועטות מדי.
וגם למצוא דרכים שיבטיחו
שעיבוד הנתונים המבוזר יהיה יעיל לפחות באותה מידה
כמו עיבוד הנתונים הריכוזי.
זו תהיה ההגנה הטובה ביותר על הדמוקרטיה.
ובאשר לנו, שאיננו מהנדסים,
השאלה החשובה ביותר העומדת בפנינו
היא איך למנוע מכך שמי ששולטים בנתונים יתמרנו אותנו.
לאויבי הדמוקרטיה הליברלית יש שיטה.
הם פורצים לתחושות שלנו --
לא לדוא"ל שלנו, לא לחשבונות הבנק שלנו --
הם פורצים לתחושות הפחד, השנאה והיהירות שלנו,
ומנצלים תחושות אלה
כדי לקטב אותנו ולהרוס את הדמוקרטיה מבפנים.
למעשה, חלוצי השיטה הזאת
היו אנשי עמק הסיליקון שרצו למכור לנו מוצרים.
אבל כעת, אויבי הדמוקרטיה משתמשים בדיוק באותה השיטה
כדי למכור לנו פחד, שנאה ויהירות.
הם לא יכולים ליצור את הרגשות האלה יש-מאין,
אז הם לומדים להכיר את החולשות הקיימות בנו
ומשתמשים בהן נגדנו.
ולכן, באחריות כל אחת ואחד מאיתנו
ללמוד להכיר את חולשותינו
ולוודא שהן לא הופכות לנשק
בידי אויבי הדמוקרטיה.
אם נלמד להכיר את חולשותינו,
זה יעזור לנו גם להימנע מליפול בקסמי מראת הפשיזם.
כפי שהסברנו קודם, הפשיזם מנצל את יהירותנו.
הוא גורם לנו לראות את עצמנו יפים בהרבה מכפי שאנו באמת.
זהו הפיתוי.
אבל מי שמכיר את עצמו באמת,
לא יתפתה לחנופה הזאת.
אם מישהו מציב מולכם מראה
שמסתירה את כל מה שמכוער אצלכם
וגורמת לכם לראות את עצמכם כיפים בהרבה וכחשובים בהרבה
מכפי שאתם באמת,
נפצו את המראה הזאת.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
כריס אנדרסון: יובל, תודה לך.
בחיי,
כ"א: כל-כך טוב לראות אותך שוב. יובל נוח הררי: תודה.
אז אם אני מבין אותך נכון,
אתה מתריע בפנינו על שתי סכנות גדולות.
האחת היא הסיכוי לחזרה של צורה מפתה של פשיזם,
אבל גם משטרים רודנים שאולי לא יהיו בדיוק פשיסטיים,
אבל ישלטו בכל הנתונים.
אני תוהה אם יש סכנה שלישית שכבר תוארה כאן והיא,
שלא ממשלות ישלטו בכל הנתונים שלנו אלא תאגידי ענק.
איך אתה מכנה זאת וכמה עלינו לדאוג בקשר לכך?
ינ"ה: בסופו של דבר, ההבדל איננו כה גדול
בין התאגידים והממשל,
כי, כפי שאמרתי, השאלה היא: מי שולט בנתונים?
זהו הממשל האמיתי.
אם תקרא לזה תאגיד או ממשלה --
אם מדובר בתאגיד, והוא אכן שולט בנתונים,
הרי שהוא הממשלה האמיתית.
כך שההבדל הוא למראית-עין ופחות מהותי.
כ"א: אבל איכשהו, לפחות בקשר לתאגידים,
אפשר להניח שמנגנוני שוק יפילו אותם.
כלומר, אם הצרכנים פשוט יחליטו
שהתאגיד כבר לא פועל בהתאם לאינטרסים שלהם,
זה יפתח את הדלת לשוק אחר. האם לא קל יותר לדמיין את זה
מאשר אזרחים שמתקוממים ומפילים את המשטר ששולט בכל?
ינ"ה: טוב, עוד לא הגענו לכך,
אבל שוב, אם התאגיד באמת מכיר אותך טוב יותר ממך --
הוא לפחות יכול לתמרן את רגשותיך ורצונותיך העמוקים,
מבלי שאפילו תדע --
אתה תחשוב שאתה נאמן לעצמך.
אז תיאורטית, כן. תיאורטית, אפשר להתקומם נגד תאגיד,
ממש כפי שתיאורטית, אפשר להתקומם נגד רודנות.
אבל בפועל, זה קשה ביותר.
כ"א: ב"היסטוריה של המחר" אתה טוען שזאת תהיה המאה
שבה בני האדם יהפכו למעין אלים,
בין אם הודות להתפתחות הבינה המלאכותית,
או באמצעות הנדסה גנטית.
איך התחזית הזאת, של שינוי או קריסה במערכות הפוליטיות,
השפיעה על השקפתך בנוגע לאפשרות הזאת?
ינ"ה: לדעתי, זה מגביר עוד יותר את הסבירות שלה,
וגם את הסבירות לכך שזה יקרה מהר יותר,
כי בעיתות משבר, אנשים מוכנים לקחת סיכונים
שלא היו לוקחים בנסיבות אחרות.
ואנשים מוכנים לנסות
כל מיני טכנולוגיות עתירות סיכונים וסיכויים.
כך שמשברים כאלה יכולים למלא כאן את תפקידן
של שתי מלחמות העולם של המאה ה-20.
שתי מלחמות העולם האיצו מאד
את התפתחותן של טכנולוגיות חדשות ומסוכנות.
ודבר זהה עלול לקרות במאה ה-21.
כי צריך להיות קצת מטורפים כדי למהר מדי,
למשל, עם ההנדסה הגנטית.
אבל עכשיו יש יותר ויותר אנשים מטורפים שמנהלים מדינות בעולם,
כך שהסיכויים גדלים, ולא קטנים.
כ"א: בשורה התחתונה, יובל, החזון שלך מיוחד במינו.
אם נעביר את השעון 30 שנה קדימה,
מה הניחוש שלך -- האם האנושות תצליח איכשהו לעבור את זה,
תביט לאחור ותגיד, "וואו. זה היה קרוב. הצלחנו!"
או לא?
ינ"ה: עד כה הצלחנו להתגבר על כל המשברים.
במיוחד, אם אתה מסתכל על הדמוקרטיה הליברלית
וחושב שהמצב גרוע עכשיו,
זכור שהיה הרבה יותר גרוע ב-1938 או ב-1968.
כך שזה לא רציני. זה רק משבר קטן.
אבל לעולם אין לדעת,
כי בתור היסטוריון,
אני יודע שלעולם אין להמעיט בערכה
של הטפשות האנושית.
(צחוק ומחיאות כפיים)
זהו אחד הכוחות החזקים ביותר שמעצבים את פני ההיסטוריה.
כ"א: יובל, היה עונג עצום לארח אותך כאן.
תודה על הנסיעה הווירטואלית הזאת.
שיהיה לך ערב נפלא בתל-אביב. יובל הררי!
ינ"ה: תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)