Дякую вам, президенте Хенесі, попечителі, факультети,
батьки, і вам, випускники Стенфорду -
дякую за те, що ви дозволили мені провести цей ЧУДОВИЙ день з вами!
Я почну з того, що розповім усім невеличкий секрет.
Секрет в тому, що Кірбі Бампас,
випускниця Стенфорду 2008 року, -
моя хрещена донька.
Я була в захваті, коли президент Хенесі попросив мене виголошувати промову на вашому випускному,
тому що це перший раз, коли мені було дозволено відвідати кампус
відтоді, як Кірбі поступила сюди.
Знаєте, Кірбі - дуже розумна дівчина,
вона каже, що хоче, щоб люди знайомились з нею заради неї самої,
а не завдяки тим, кого вона знає.
Тому вона не хоче, щоб люди, яких вона зустрічає вперше, знали, що ми з нею знайомі.
Я чула, що в перший день Кірбі приіхала на орієнтацію для нових студентів зі своєю мамою,
всі були дуже привітні, і хтось підійшов до Кірбі і сказав:
"О Боже, ще ж Гейл Кінг!" (тому що багато людей знають, що Гейл Кінг - моя найкраща подруга)
І ось, хтось підходить до Кірбі і каже: "О Боже, це ж Гейл Кінг?"
І Кірбі відповідає: "Ага. Це моя мати".
І тоді ця людина каже: "О Боже, це значить, ти знаєш Опру Вінфрі?"
І Кірбі відповідає: "Щось на зразок того".
Я спитала: "Щось за зразок того? Ти щось на зразок знаєш мене?"
В мене є докази, фотографії, які я можу прислати всім вам по електронній пошті,
де Кірбі їде на конячці, а я - в ролі конячки.
Так що я більше, ніж "щось на зразок" знаю Кірбі Бампас.
І я дуже щаслива бути тут, щаслива, що нарешті, після чотирьох років, можу побачити ії кімнату.
Я ніде більше не хотіла б бути сьогодні,
тому що я так пишаюся Кірбі, яка отримує сьогоді два степеня: з анатоміїї та психології.
Люблю тебе, Кірбі-пампушечка - ось як добре я знаю Кірбі, я можу називати її "пампушечкою"!
І також я дуже пишаюся її мамою і татом та братом Уіллом, які допомогли їй впоратися з цим.
Я не мала жодного відношення до освіти Кірбі,
але кожен раз, коли хось питав мене про мої плани останні декілька тижнів,
я відповідала: "Я готуюсь піти до Стенфорду".
Мені просто подобається казати "Стенфорд".
Я знаю, що ніколи б не отримала цього степеню, тому що не вчилася в Стенфорді.
Я вчилася в університеті штату Тенесі.
Але я б зовсім не отримала свого диплома, тому що я повинна була випуститися у 1975,
але мені не хватило однієї оцінки.
Мені не хватило однієї оцінки, і я подумала: "Забуду про це, не буду випускатися зі своєю групою".
Тоді я вже працювала на телебаченні - з 19ти років, з другого курсу.
Я була єдиною людиною, яка працювала в новинах о 10 і мала бути вдома до 11.
Серйозно, мій тато казав: "Новини закінчуються о 10.30, будь дома до 11!"
Але це не турбувало мене, тому що я заробляла на життя та була на шляху до успіху,
тому я подумала: "Забуду про цю штуку з коледжем".
Але мій батько з того моменту завжди дорікав мені, тому що я не отримала степеню.
Він казав: "Опра Гейл (це моє друге ім'я), не знаю, що ти робитимеш без цього диплома!"
І я казала: "Але тату, в мене своє телевізійне шоу!"
А він казав: "Я все ще не знаю, що ти робитимеш без цього степеню!"
А я казала: "Тату, але тепер я - ведуча ток-шоу!"
Він відповідав: "Не знаю, як ти знайдеш іншу работу без цього степеню".
В 1987 університет Тенесі запросив мене виголошувати промову на ії випускному, -
тоді я вже мала власне шоу національного рівня, зняла фільм, була номінована на Оскар,
заснувала власну компанію, але я відповіла:
"Я не буду виголошувати промову, якщо мені не дадуть можливість отримату ту останню оцінку,
тому що мій тато доси каже, що я нічого не доб'юся без цього диплому".
Тому я закінчила мою курсову, здала останній реферат і отримала степінь.
Мій тато дуже пишався мною, і я знаю, що, якщо стнеться щось непередбачуване, ця остання оцінка спасе мене.
Але я знаю, чому мій батько наполягав на цьому дипломі.
Тому що, як сказав БіБі Кінг, "краса навчання в тому, що ніхто не може забрати його у вас".
І навчання у найширшому сенсі - це те, про що я хочу поговорити сьогодні з вами,
тому що ваша освіта не закінчується тут, звичайно,
в деякому сенсі вона тільки почалася.
У світі стільки уроків для вас!
Я вважаю цей світ, Землю - школою, а наше життя - класною кімнатою.
Та іноді на цій Землі уроки приходять, вдягнені, як помилки, пробки на дорогах та великі кризи.
І секрет, який я вивчила, що допоможе вам вирватися вперед - це бути відкритими до уроків,
уроків від найвеличнішого всесвіту - нашого всесвіту.
Йти через життя і тягнутися до самодосконалення - це допоможе вам еволюціонувати.
Це - справжня причина, за якою ми тут: щоб еволюціонувати як люди.
Щоб стати більше собою, завжди рухатися до наступного рівню розуміння,
наступного рівня співчуття та росту.
Один з найкращих компліментів, які я отримувала...
Я брала інтерв'ю у репортера, коли починала в Чикаго,
а через багато років я зустріла цього репортера, і вона сказала:
"Знаєш що? Ти зовсім не змінилася. Ти просто стала ще більше собою".
І це, насправді, те що ми всі намагаємося зробити: стати більше собою.
І я вірю, що все, що ми робимо, і все, що з нами відбувається - це уроки.
І розуміння уроку - це те, що дозволяє нам рухатися далі та збагачувати свій дух.
І повірте меня, я знаю, що внутрішня мудрість набагато цінніша за багатство:
чим більше її витрачаєте, тим більше отримуєте.
Сьогодні я хочу поділитися з вами декількому уроками (трьома), які вивчила за своє життя.
Чи ви не раді? Чи не всі ви ненавидите, коли хоть каже "декілька", а потім це десять уроків?
І ви думаєте: "Слухайте, це мій випуск, це не ваш день!"
Тому сьогодні буде тільки три.
Три уроки, які найбільше вплинули на моє життя, стосувалися почуттів, поразки та пошуку щастя.
Через рік після того, як я покинула коледж,
в мене з'явилася можливість стати другою ведучою новин о шостій в Балтиморі.
Моєю основною ціллю було перейти на більший медіаринок,
а в Балтиморі набагато більший ринок, ніж в Нешвілі,
тому отримати цю роботу - другої ведучої новин о шостій в 22 роки -
це була величезна справа для мене,
тоді здавалося, що це найкраща пропозиція у світі!
І я так пишалася, бо в мене нарешті з'явився шанс бути, як Барбара Волтерс,
яку я намагалася наслідувати з самого початку моєї кар'єри на телебаченні.
І ось, мені було 22 роки, я заробляла 22 тисячі на рік,
і там я зустріла мою найкращу подругу Гейл.
Вона була інтерном на тій ТБ-станції.
І ми стали друзями і казали: "О Боже, тобі тільки 22 роки і ти отримуєш 22 тисячі!
Уяви, коли тобі виповниться 40, ти будеш заробляти 40 тисяч!"
Коли мені виповнилося 40, я так раділа, що цього не відбулося!
І ось, мені було 22, я отримувала 22 тисячі на рік,
але в мене не було відчуття, що це правильно.
Це не відчувалося правильним.
Першим знаком було те, що вони намагалися змінити моє ім'я.
Режисер новин тоді сказав мені: "Ніхто не запам'ятає Опру, тому ми хочемо змінити твоє ім'я.
Ми знайшли ім'я, яке люди запам'ятають і яке їм сподобається. Це дружнє ім'я - Сьюзі".
Привіт, Сьюзі!
Дуже дружнє, на Сьюзі неможливо сердитися!
Але мене звали не Сьюзі, і знаєте, коли я росла, я не любила своє ім'я,
тому що, коли шукаєш своє ім'я на сувенірах чи номерах машин - ніколи не знайдеш Опру.
Тому я росла і не любила своє ім'я, але, коли мене попросили змінити його, я подумала -
"Це все ж моє ім'я. Я що, схожа на Сьюзі?"
І я подумала, що це відчувалося неправильнім і що я не буду змінювати своє ім'я,
і якщо люди його не запам'ятають - нічого.
А потім вони сказали, що ім не подобається, як я виглядаю.
Це було у 1976, коли твій бос міг викликати тебе до себе і сказати: "Мені не подобається, як ти виглядаєш".
Тепер це було б причиною до позову до суду, але тоді вони могли просто сказати:
"Мені не подобається, як ти виглядаєш".
А я виглядаю - для тих, хто сидить позаду та не бачить - зовсім не я к Барбара Волтерс.
Тому вони відправили мене в салон, де мені зробили хімічну завивку,
і через декілька днів в мене випало все волосяя і меня довелося поголити голову.
Після цього їм ДУЖЕ не сподобалося, як я виглядала,
тому що я було чорношкірою та лисою та працювала на телебаченні.
Не дуже гарна картинка.
Але ще більше, ніж я ненавиділа бути лисою,
я ненавиділа доповідати про людей, в яких сталася якась трагедія, -
а це стало моєю майже щоденною роботою.
Я знала, що повинна просто спостерігати, але мої інстинкти підказували мені,
що я повинна щось робити, якось допомогати.
І ось, як сказав президент Хенесі, я робила репортаж про пожежу,
а потім поверталася і намагалася дати потерпілим ковдри.
Я не могла спати вночі через те, про що я доповідала вдень.
І одночасно з цим я намагалася сидіти граціозно, як Барбара,
говорити, як Барбара, а я подумала - "З мене виходить досить нетямуща Барбара.
Але якщо я зрозумію, як бути собою, я зможу стати досить гарною Опрою".
І я намагалася говорити елегантно, як Барбара, та іноді я не читала свого тексту,
бо щось всередині мене підказувало, що це повинно бути спонтанним.
Я хотіла представляти людям новини так, як сама іх отримувала, тому іноді не читала тексту.
Це виглядало так: "Шість людей зтикнулися на шоссе, о мій Боже!"
Іноді я не читала тексту, бо знаходила в ньому слова, які я не знала і не могла правильно прочитати.
Я могла прочитати не "Канада" не так, як потрібно, і саме це я робила в прямому ефірі.
І я вирішила: "Все це наслідування Барбари не дуже в мене виходить, я краще буду собою".
Мій тато водночас казав мені: "Опра Гейл, це можливість усього твого життя!
Ти повинна зберегти цю роботу!"
Мій бос казав: "Це щоденні новини, ти ведуча, а не соціальний робітник! Просто роби свою роботу!"
Я слухала ці послання про очікування та обов'язки і відчувала себе нещасною.
Я поверталася додому ввечері і писала у своєму щоденнику -
я вела щоденники з 15ти років і зараз в мене їх гори!
І я писала у щоденниках про те, якою нещасною я почувалася,
писала про безсилля, а потім заїдала своє занепокоєння - так, саме звідти в мене ця звичка.
І після восьми місяців, я втратила цю роботу.
Вони казали, що я занадто емоційна, що мене забагато.
Але в мене був контракт і вони не хотіли платити, вони перевели мене на ток-шоу в Балтиморі.
І в той самий момент, коли я сіла в крісло на тому шоу, в то самий момент я відчула, що я вдома.
Я зрозуміла, що телебачення може бути платформою, де можна допомагати людям жити своїм життям.
І в той самий момент, як я почала працювати на ток-шоу, я відчула, що дихаю.
Це вудчувалося правильно.
І саме там все, що сталося потім для мене, почалося.
І я вивчила той урок: коли ти робиш ту роботу, яку повинен робити, це відчувається правильно,
і кожен день - це бонус, і неважливо, скільки тобі платять.
І як дізнатися, чи правильно ти чиниш? Як? Це відчувається правильно.
Я знаю зараз, що почуття - це ваша система GPS-навігації в житті.
Якщо вам потрібно щось робити чи не потрібно щось робити,
ваша емоційна навігаційна система повідомить вас про це.
Фокус в тому, щоб навчитися не слідувати за своїм его та почати слідувати за своєю кмітливістю.
Кожне правильне рішення, яке я прийняла в житті -
кожне правильне рішення в моєму житті - я прийняла завдяки свїй кмітливості.
А кожне неправильне рішення я приймала в результаті того, що не слухала більший голос в собі.
Коли щось не відчувається правильно - не робіть цього.
Це урок. І один тільки цей урок допоможе вам уникнути горя.
Навіть сумніви означають "не роби цього". В багатьох випадках людина не знає, що робити, ось, чому я навчилася:
коли не знаєш, що робити, зупинись і залишайся нерухомим, поки не зрозумієш, що робити.
І коли ти зупиняєшся і дозволяєш своій внутрішній мотивації керувати тобою,
не тільки твоє особисте життя покращиться,
але ти зможеш змагатися і в професіональному плані,
тому що, як Деніел Пінк написав у своєму бестселлері "Новий розум"...
він каже, що ми входимо в зовсім нову епоху, він назває її "епохою концепції",
коли якості, що відрізняють людей один від одного, будуть йти від наших сердець -
так само, як вони йдуть від нашого розуму.
Тепер не тільки логічне на лінійне мислення важливе,
пише він, а також емпатія, радість, ціль - внутрішні якості, які мають трансцедентальну вартість.
Ці якості розквітають, коли ми робимо те, що любимо.
Тому, коли ми залучаємо нашу цілісність до нашої роботи - і нашу логічну оцінку, і наші емоції...
Я кажу вам: забудьте про злітну смугу, якщо ви хочете літати, просто додайте свою силу до своєї пристрасті,
вшановуйте свій поклик (у всіх є свій поклик), довіряйте своєму серцю, і успіх прийде.
Як же я визначаю успіх?
Дозвольте сказати, гроші - це досить приємно.
Не буду стояти тут і казати, що успіх не стосується грошей, тому що гроші - це дуже приємно.
Мені подобаються гроші.
Вони допомогають купувати речі.
Але багато грошей не роблять вас автоматично успішною людиною.
Чого ви хочете - так це грошей та значення.
Ви хочете, щоб ваша робота була значущою.
Тому що значення - це те, що приносить справжнє багатство до вашого життя.
Чого ви дійсно хочете - так це бути в оточенні людей, яким ви довіряєте, яких цінуєте і які цінують вас.
Тоді ви по-справжньому багаті.
Тобно урок перший: йдіть за своїмі почуттями. Якщо це відчувається правильно - рухайтесь вперед,
якщо ні - не робіть цього.
Тепер я хочу поговорити про поразки, тому що жодне життя не може бути без них,
всі ми спотикаємося, і якщо щось піде не так і ви потрапите в глухий кут -
а ви потрапите - це тільки спосіб, яким життя каже вам, що настав час змінити напрямок руху.
Тому ось що я роблю:
під час кожного складного періоду, поразки, кризи я кажу: "Чому це може мене навчити?"
І як тільки ви зрозумієте урок, ви можете рухатися далі.
Якщо ви справді розумієте урок, вам не потрібно вчити його заново, а якщо ні -
він з'являється знову у нових штанах. Або спідниці. Щоб зробити роботу над помилками.
Труднощі починаються, коли ви не слухаєте, що шепоче вам життя.
Тому що життя завжди спочтаку шепоче, і якщо ви не слухаєте - рано чи пізно воно закричить.
Скільки б ви не впиралися, якщо ви ви будете задавати правильні питання, не "Чому це відбувається?",
а "Чому це повинно мене навчити?"
"Чому це повинно мене навчити?" - це питання налаштовує вас на вивчення урока, який вам потрібен.
Мій друг Екхарт Толле в його книзі "Нова Земля" розповідає про усвідомлення самих себе
та його стимулюючу дію на все, що ви робите.
Він пише: "Не потрібно діяти проти негативної ситуаціі.
Потрібно злитися з цією ситуацією, і рішення з'явиться з цього виклику.
Тому що скласти зброю - не значить здатися, це значить діяти відповідально."
Ну добре. Багато з вас знають, як сказав президент Хенесі,
що я започаткувала школу в Африці.
Я започаткувала школу, за допомогою якої я намагаюся дати дівчатам з Південної Африки
шанс на таке майбутнє, як у вас, стендфорці.
І я витратила 5 років, щоб ця школа була такою ж прекрасною, як її учениці.
Я хотіла, щоб кожна дівчина відчувала свою безцінність, відображену в тому, що її оточує.
Я перевірила кожен проект, кожну подушку, кожну цеглинку,
я вибрала кожну з дівчат з сел та провінцій,
але минулої осені я зіткнулася з кризою, якої не передбачала:
одну з наглядачок гуртожитку підозрювали у сексуальному насильстві.
Ви можете собі уявити, наскільки це руйнівні новини. Спочатку я плакала, десь півгодини,
а потім я сказала: "Ну, розберемося з цим". Все, що ви отримуєте - це півгодини.
Потрібно зосереджуватися на "зараз", на тому, що потрібно робити саме зараз.
Тому я знайшла спеціаліста з психології дітей-жертв,
сформувала команду для розслідування,
переконалася, що у дівчат була підтримка та терапія,
і ми з Гейл сіли у літак та полетіли в Південну Африку.
І увесь час я питала: "Чому це повинно мене навчити?"
І яким би важким не був цей досвід, я отримала багато уроків.
Зараз я розумію свої помилки. Я сконцентрувалася не на тих речах.
Я будувала цю школу ззовні, коли було важливо будувати її зсередини.
Цей урок стосується наших життів в цілому:
найважливіше - те, що всередині, найважливіше - це чесність, якість та краса.
Я вивчила цей урок і знаю, що дівчата теж щось отримали з цього.
Вони стали більш витривалими і тепер знають, що їх голоси мають силу.
І їх витривалість та дух дали мені більше, ніж те, що я могла коли-небудь дати їм.
Це підводить мене до мого останнього уроку -
про пошук щастя, про який ми могли б говорити цілий день, але я знаю,
що у вас вже заплановані інші безглузді речі.
Це не маленька тема - пошук щастя, але в деякому сенсі вона - найпростіша з усіх.
Гвендолін Брукс написала вірш, який називається "Звернення до молодих, звернення до орієнтованих на процес".
В кінці там є слова: "Не живи заради виграних битв, не живи заради кінця пісні,
живи у тому, що відбувається зараз".
Вона каже, як і Екхарт Толле, що ви повинні жити у теперішньому часі, знаходитись у моменті.
Що б не відбулося з тобою у минулому, воно не має сили в теперішньому часі, тому що життя - зараз.
Але я вважаю, що вона також каже: "Будь частиною чогось!
Не живи тільки для себе!"
Ось, що я знаю: щоб бути справді щасливим, ви повинні жити в теперішньому
і повинні значити більше, ніж тільки ви самі.
Тому що життя - це обмін: щоб рухатись вперед, потрібно щось віддавати.
І для мене це - найбільший урок життя.
Щоб бути щасливим, потрібно чимось ділитись.
Я знаю, що ви знаєте це, тому що цей урок є у самій суті цього університету.
Це урок, який Джейн та Ліланд Стенфорди вивчили та одного дня передали вам.
Всі ви знаєте історію заснування цього університету, як його засновники
втратили свого єдиного сина, який помер від тифу в 15 років.
Вони мали право та причину відвернутися від світу тоді,
але замість цього вони направили своє горе та біль і створили щось прекрасне.
Протягом року після смерті сина вони зібрали гроші на заснування цього університету,
вони бажали зробити для інших дітей те, що не змогли зробити для свого хлопчика.
Урок в цьому зрозумілий: коли вам боляче, вам потрібно допомогти комусь втамувати його біль.
І коли ви в розпачі, допоможіть комусь вийти з їх розпачу.
І в процесі цього ви станете членами найвеличнішого об'єднання з усіх:
сестринства співчуття і братства служіння.
Стенфорди пережили найгіршу річ, що може статися з батьками,
але вони розуміли, що допомогти собі можна, тільки надаючи допомогу іншим.
І ця мудрість підтверджена соціологічними та науковими дослідженнями,
це більше не просто розмови.
Насправді існують "задоволення помічника", задовлення, яке ви отримуєте, коли допомагаєте іншим.
Якщо ви хочете почуватися добре, вийдіть з дому та зробіть щось добре.
Але коли ви робите добро, сподіваюся, що це більше, ніж заради задоволення,
тому що - я знаю точно - добрі справи роблять вас кращими.
Що б ви не робили, якщо ви будете служити іншим, я знаю,
що ваше життя буде ціннішим і ви будете щасливими.
Я завжди була щасливою, коли вела своє ток-шоу, і це щастя досягло самореалізації,
радості, яку я не можу змалювати, коли я перестала просто бути у телевізорі,
розглядати телебачення просто як роботу,
і вирішили використовувати телебачення - використовувати його, а не бути використаною ним -
використовувати його як основу, щоб служити моїм глядачам.
Тільки це змінило тректорію мого успіху.
Я знаю: якщо ви актор - ви пропонуєте свій талант і надихаєте,
якщо ви займаєтесь анатомією, то ви служите зціленню інших,
якщо вас покликала, як багатьох тут, бізнес-професія, закони, проектування, наука чи медицина, -
якщо ви вибирєте служити своїми уміннями та талантами,
коли ви вибираєте парадигму служіння, -
це перетворює все, що ви робите, з роботи на дар.
І я знаю, що ви не провели стільки часу в Стенфорді, тільки щоб отримати роботу.
Вас збагатили в стількох сенсах, і немає кращого шляху, щоб змінити світ, ніж поділитися цим з іншими.
Я молюся за себе постійно, щоб мене використовували у служінні для більшого добра.
Я закінчу однією з моїх улюблених цитат Мартіна Лютера Кінга.
Доктор Кінг сказав: "Не всі можуть бути знаменитими".
І я не знаю, чи багато з вас тут сьогодні хочуть бути знаменитими, але слава - це пастка.
Люди ходять за тобою у туалет...
слухають, як ти пісяєш... це просто... намагаєшся пісяти тихо,
але все одно виходиш і вони починають: "О боже, це ви, ви пісяли!"
В цьому пастка слави, не знаю, чи ви цього хочете.
Так ось, доктор Кінг сказав:
"Не всі можуть бути знаменитими, але всі можуть бути великими,
тому що велич визначається служінням."
А ті з вас, хто вивчав історію, можуть знати і кінець цього вислову:
"Вам не потрібно мати ступеню, щоб служити.
Вам не потрібно знати про Платона чи Арістотеля, щоб служити.
Вам не потрябно знати теорію відносності Ейнштейна, щоб служити.
Вам не потрібно знати другий закон термодинаміки чи фізику, щоб служити.
Вам тільки потрібне серце, повне милосердя, і душа, заповнена любов'ю."
Через деклька хвилин ви офіційно станете випускниками Стенфорду 2008 року!
У вас є серця та розум, які ви можете використати,
і тільки від вас залежить, де ви зараз вирішите використати ці дари.
Ви вже отримали дипломи, тому йдіть та отримайте уроки,
бо я знаю, що на вас чекають великі речі.
Я вірю, що все стає кращим, якщо ним поділитися, тому перед тим, як піти,
я хотіла поділитися з вами випускним подарунком:
під вашими сидіннями ви знайдете дві мої улюблені книги -
"Нова Земля" Екхарта Толле, яка зараз розглядається в моєму книжковому клубі,
електронний її варіант вже був завантажений 30 мільйонів разів,
і "Новий розум" Деніель Пінк, чиє твердження, що люди з розвиненим емоційним інтелектом
будуть керувати майбутнім, переконало мене в тому, що я рухаюся у правильному напрямку.
Я дуже хотела подарувати вам машини,
але не змогла цього провернути.
Поздоровляю, випуск 2008 року!