בוקר טוב!
אתם ערים?
הם לקחו ממני את התג, אבל רציתי לשאול אתכם,
האם מישהו מכם רשם את שמו על התג בערבית?
מישהו? אף אחד? טוב, אין בעיה.
לא מזמן,
ישבתי במסעדה עם חבר ורציתי להזמין.
פניתי למלצר ואמרתי,
"האם יש תפריט (בערבית)?"
הוא הביט בי בתמיהה, כאילו לא שמע טוב.
הוא אמר, "סליחה? (באנגלית)"
אמרתי, "את התפריט (בערבית), בבקשה."
הוא ענה, "האם את לא יודעת איך קוראים לזה?"
"אני יודעת."
הוא אמר, "לא! זה נקרא 'menu' (באנגלית)", או 'menu' (בצרפתית)."
האם הביטוי הצרפתי מדוייק?
"בוא, בוא, טפל בה!" אמר המלצר.
הוא נגעל כאשר דיבר איתי, כאילו הוא אמר לעצמו,
"אפילו אם היתה זו הבחורה האחרונה בעולם, לא הייתי מסתכל עליה!"
מה זאת אומרת להגיד "menu" בערבית?
שתי מילים גרמו לאדם לבנוני צעיר לשפוט בחורה כאילו היתה מיושנת
ובורה.
כיצד היא יכלה לדבר ככה?
באותו רגע, התחלתי לחשוב.
זה שיגע אותי.
זה בוודאי כואב!
ניטלה ממני הזכות לדבר בשפתי שלי במדינה שלי?
היכן זה עוד קורה?
איך הגענו למצב כזה?
בעודנו כאן, יש הרבה כמוני שיגיעו
לשלב בחייהם, בו הם יוותרו שלא מרצונם
על כל מה שקרה להם בעברם,
אך ורק כדי שיוכלו לומר שהם
מודרניים ומתורבתים.
האם עליי לשכוח את כל תרבותי,
מחשבותיי, חוכמתי ואת כל זכרונותיי?
סיפורי הילדות עשויים להיות הזכרונות הכי יפים מהמלחמה!
האם עליי לשכוח את כל מה שלמדתי בערבית, רק כדי לעמוד במוסכמות?
כדי להיות אחד מהם?
איפה ההיגיון בכל זה?
למרות כל זאת, ניסיתי להבינו.
לא רציתי לשפוט אותו באותה חומרה שהוא שפט אותי.
השפה הערבית אינה מספיקה לצרכי היום.
זו לא שפה בשביל מדע,
מחקר,
שפה שרגילים אליה באוניברסיטאות,
שפה שמשתמשים בה במקום העבודה,
שפה שסומכים עליה כאשר מבצעים מחקר מתקדמם,
ולבטח אינה שפה שמשתמשים בה בנמל-תעופה.
אם היינו עושים זאת, היו מפשיטים אותנו מבגדינו.
היכן אם כן אוכל להשתמש בה? כולנו יכולים לשאול שאלה זו!
אתם רוצים שנשתמש בערבית. היכן נוכל לעשות כן?
זוהי מציאות אחת.
אבל קיימת מציאות נוספת, יותר חשובה שחובה עלינו לחשוב עליה.
ערבית היא שפת האם.
מחקרים אומרים ששליטה בשפות אחרות
דורשת שליטה בשפת האם.
שליטה בשפת האם היא תנאי מוקדם להבעה יצירתית בשפות אחרות.
הכיצד?
ג'יבראן חליל ג'יבראן,
כאשר הוא החל לכתוב לראשונה, הוא השתמש בערבית.
כל רעיונותיו, דימיונו והפילוסופיה שלו
קיבלו השראה מהילד הקטן בכפר
בו הוא גדל, בהריחו ריח מסויים,
בשומעו קול מסויים,
ובחושבו מחשבות מסויימות.
לכן, כאשר החל לכתוב באנגלית, היה לו מספיק מטען.
גם כאשר כתב באנגלית,
כאשר קוראים את כתביו באנגלית, מריחים את אותו הריח,
חשים את אותה התחושה.
אפשר לחוש שזה אכן הוא שכותב באנגלית,
אותו ילד שהגיע מההרים. מכפר על הר-לבנון.
זו דוגמא שלא ניתן להתווכח עליה.
בדרך-כלל אומרים שאם רוצים לחסל אומה,
הדרך היחידה לחסלה היא על-ידי
חיסול שפתה.
זו מציאות שהחברות המפותחות מודעות לה.
הגרמנים, הצרפתים, היפנים והסינים, כולם מודעים לכך.
לכן הם מחוקקים חוקים כדי לשמור על שפתם.
הם הופכים אותה לקדושה.
לכן הם משתמשים בה ביצירתיות, הם מוציאים הרבה כסף כדי לפתחה.
האם אנו יותר חכמים מהם?
טוב,
אנו לא שייכים לעולם המפותח,
הדברים המפותחים עדיין לא הגיעו אלינו,
והיינו רוצים לסגור את הפער מהעולם המתקדם.
מדינות שהיו פעם כמונו, אבל החליטו לשאוף אל עבר הפיתוח,
לעשות מחקר,
ולסגור את הפער עם
המדינות המפותחות, כמו טורקיה, מלזיה ועוד,
הן נשאו עימן את שפתן בזמן שהן טיפסו במעלה הסולם,
שמרו עליה כאילו היתה יהלום.
הן שמרו אותה קרוב אליהן.
כי אם רואים מוצר כלשהו מטורקיה או מקום אחר
ולא כתוב עליו בטורקית,
אז הוא לא תוצרת מקומית.
לא יאמינו שהוא תוצרת מקומית.
הם יחזרו להיות רק צרכנים,
צרכנים שאין להם מושג, כמו שאנחנו רוב הזמן.
לכן, כדי שהם יוכלו להמציא ולייצר, היה עליהם להגן על שפתם.
אם אומר, "חופש, ריבונות, עצמאות",
מה זה אומר לכם?
זה לא מצלצל מוכר, נכון?
ללא קשר למי, כיצד ומדוע.
שפה לא נועדה רק בשביל לדבר, היא לא רק מילים היוצאות מהפה.
שפה מייצגת שלבים מוגדרים בחיינו,
ומינוחים הקשורים לרגשותינו.
כך שכאשר אני אומרת, "חופש, ריבונות, עצמאות",
כל אחד מכם מצייר דימוי מסויים בנפשו,
נוצרים רגשות מסויימים
על יום מסויים בתקופה היסטורית מסויימת.
שפה אינה רק אחת, שתיים או שלוש מילים המחוברות זו לזו.
היא הרעיון שבפנים, הקשור לאיך שאנו חושבים,
וכיצד אנו רואים אחד את השני וכיצד אחרים רואים אותנו.
מהו באינטלקט שלנו?
מתי אנו יודעים שאדם מסויים הבין או לא?
אם אני אומרת, "חופש, ריבונות, עצמאות (באנגלית)",
או שאם בנכם בא ואומר,
"אבא, האם חיית בתקופה של סיסמאות החופש?"
איך תרגיש?
אם אינכם רואים כאן בעיה,
עדיף לי להפסיק לדבר לשווא ולעזוב.
העניין הוא שביטויים אלה מזכירים לנו דברים מסויימים.
יש לי חברה דוברת צרפתית הנשואה לגבר צרפתי.
פעם שאלתי אותה מה העניינים אצלה.
היא אמרה "הכל בסדר,
אבל פעם אחת ניסיתי לתרגם לו במשך לילה שלם
את פירוש המילה 'toqborni'".
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
המסכנה, נפלט לה בטעות 'toqborni',
ואז בזבזה לילה שלם בניסיון להסביר לו.
הוא התפלא כיצד מישהו יכול להיות כה אכזר?
האם ברצונה להתאבד?
'תהרגו אותי?' (באנגלית)
זוהי אחת הדוגמאות.
זה גרם לנו לחוש שהיא אינה מסוגלת להגיד מילה זו לבעלה,
מאחר והוא לא יבינה,
ובצדק לא יבינה; צורת חשיבתו שונה.
היא אמרה לי, "הוא מאזין איתי לפיירוז,
ולילה אחד, ניסיתי לתרגם לו כדי שיוכל לחוש את מה
שאני מרגישה כאשר אני מאזינה לפיירוז."
המסכנה ניסתה לתרגם לו את זה:
"הושטתי את ידיי וגנבתי אותך מהם --"
(צחוק)
והנה שורת המחץ:
"ומכיוון שאתה שייך להם, השבתי את ידיי אחורה וויתרתי עליך."
(צחוק)
תרגמו לי את זה.
(מחיאות כפיים)
אז מה עשינו כדי לשמור על השפה הערבית?
הפכנו את זה לעניין של החברה האזרחית
והשקנו מסע תעמולה לשימור השפה הערבית.
למרות שאנשים אמרו לי, "בשביל מה לך?
תוותרי על כאב הראש ותהני מהחיים."
אין בעיה!
מסע התעמולה לשימור הערבית יצר סיסמה האומרת,
"אדבר אליכם מהמזרח, אבל אתם תענו מהמערב."
לא אמרנו שאין ברצוננו לקבל דבר זה או אחר.
לא אימצנו סגנון כזה כי אז לא היו מבינים אותנו.
וכשמישהו מדבר אלי כך, אני שונאת את השפה הערבית.
אנו אומרים --
(מחיאות כפיים)
אנו רוצים לשנות את המציאות שלנו,
ולהיות בטוחים בדרך המשקפת את חלומותינו, שאיפותינו ואת חיינו הרגילים.
בטוחים בדרך בה אנו מתלבשים וחושבים.
לכן, "אדבר אליכם מהמזרח, אבל אתם עונים מהמערב,"
קלע למטרה.
משהו מאוד פשוט, אבל יצירתי ומשכנע.
לאחר-מכן, השקנו מסע תעמולה נוסף
עם מראות של מכתבים על הקרקע.
ראיתם דוגמא של זה בחוץ,
מראה של מכתב מוקף בסרט שחור-צהוב
עם הכיתוב "אל תחסל את שפתך!".
עכשיו ברצינות, מדוע לא לחסל את שפתך?
אכן אסור לנו לחסל את שפתינו.
אם היינו מחסלים את השפה, היה עלינו לחפש זהות.
היה עלינו לחפש קיום.
היה עלינו לחזור להתחלה.
זה מעבר לרק החמצת ההזדמנות שלנו להיות מודרניים ומתורבתים.
לאחר-מכן פרסמנו תמונות של גברים ונשים לובשים את האותיות הערביות.
תמונות של גברים ונשים מגניבים.
אנחנו מאוד מגניבים!
ולמי שעשוי להגיד "הנה, השתמשתם במילה אנגלית!"
אני אומרת, "לא! אני מאמצת את המילה 'מגניב'."
הניחו להם למחות כמה שירצו, אבל תראו לי מילה
שהיא יותר יפה ומתאימה יותר למציאות.
אמשיך לומר 'אינטרנט'
ולא אומר, "אני נכנסת לתוך רשת חובקת עולם".
(צחוק)
כי זה לא מסתדר! אנחנו לא צריכים להשלות עצמנו.
אבל כדי להגיע לנקודה זו, על כולנו להיות משוכנעים
שאסור לנו להרשות לכל מי שחזק יותר
או למי שחושב שיש לו איזו עליונות עלינו בנוגע לשפה,
לשלוט עלינו או לגרום לנו לחשוב ולהרגיש את מה שהוא רוצה.
הרעיון הוא יצירתיות.
אם אנו לא יכולים להגיע לחלל או לבנות חללית וכו',
אנו יכולים להיות יצירתיים.
ברגע זה ממש, כל אחד מכם הוא מיזם יצירתי.
יצירתיות, בשפת-האם שלכם, היא הדרך.
הבה נתחיל מרגע זה.
הבה נכתוב רומן או נפיק סרט קצר.
רומן אחד יכול להפוך אותנו שוב לגלובליים.
זה יכול להחזיר את השפה הערבית להיות מספר 1.
לכן זה לא נכון שאין פיתרון; יש פיתרון!
אבל עלינו לדעת אותו ולהיות משוכנעים שהפיתרון קיים,
ושמוטלת עלינו החובה להיות חלק מאותו פיתרון.
לסיום, מה אנו יכולים לעשות היום?
טוויטר, מי מצייץ עכשיו?
אנא, אני מתחננת, אף על-פי שזמני הסתיים,
לא משנה אם זו ערבית, אנגלית, צרפתית או סינית.
אבל אל תקלידו ערבית באותיות לועזיות המעורבות עם ספרות!
(מחיאות כפיים)
זו צרה צרורה! זו לא שפה.
אתם נכנסים לעולם וירטואלי עם שפה וירטואלית.
זה לא קל לשוב בחזרה ממקום כזה ולהתרומם.
זה הדבר הראשון שאנו יכולים לעשות.
שנית, יש עוד הרבה דברים אחרים שאנו יכולים לעשות.
אנו כאן היום לא בשביל לשכנע זה את זה.
אנו כאן כדי לשים לב לצורך בשימור השפה.
עכשיו אספר לכם סוד.
תינוק מזהה לראשונה את אביו
באמצעות שפה.
כאשר בתי תוולד, אספר לה, "זהו אביך, יקירתי (ערבית)."
לא אגיד לה, "זה ה-dad שלך, יקירתי (אנגלית)."
ובסופרמרקט, אני מבטיחה שבתי נור,
אם היא תאמר לי, "תודה (ערבית)",
לא אומר, "Dis, 'Merci, Maman'", ואקווה שאף אחד לא שמע אותה.
(מחיאות כפיים)
הבה נשתחרר מההתרפסות התרבותית הזו.
(מחיאות כפיים)