Evo najvažnije ekonomske činjenice našeg vremena.
Živimo u dobu sve većih razlika u prihodima,
posebno između onih na vrhu
i svih ostalih.
Ova promena je naupečatljivija u SAD i Velikoj Britaniji,
ali to je globalni fenomen.
To se dešava u komunističkoj Kini,
u bivšoj komunističkoj Rusiji,
u Indiji i u mojoj rodnoj Kanadi.
To viđamo čak i u udobnim socijalnim demokratijama
kao što su Švedska, Finska i Nemačka.
Dozvolite da vam sa nekoliko brojeva predočim šta se dešava.
U 1970-im je udeo "Jednog procenta" populacije
iznosio oko 10% nacionalnog dohotka
u SAD.
Danas je njihov udeo više nego udvostručen,
do iznad 20%.
Još upečatljivije je
šta se dešava na samom vrhu
raspodele prihoda.
0,1% u SAD
danas ima udeo viši od 8%
nacionalnog prihoda.
Oni su tamo gde je "jedan procenat" bio pre 30 godina.
Dozvolite da dodam još jedan broj u tu sliku,
broj koji je izračunao 2005.
Robert Rajh,
ministar za rad u Klintonovoj administraciji.
Rajh je uzeo bogatstvo dve veoma bogate osobe,
Bila Gejtsa i Vorena Bafeta
i otkrio je da je bilo ekvivalentno
bogatstvu 120 miliona ljudi,
40% donjeg dela populacije SAD.
Kao što se i dešava
Voren Bafet nije samo plutokrata
već je i jedan od najpronicljivijih posmatrača tog fenomena,
i ima svoj omiljen broj.
Bafet voli da istakne da je u 1992.
kombinovano bogatstvo naroda
na listi Forbsovih 400,
a to je lista 400 najbogatijih Amerikanaca,
bilo 300 milijardi dolara.
Razmislite o tome.
Nisi čak morao biti ni milijarder
da bi se našao na toj listi 1992.
Danas se ta cifra više nego upetostručila
do 1,7 biliona dolara
i verovatno nije potrebno reći
da ništa slično nismo videli da se dešava
srednjoj klasi
čije bogatstvo je stagniralo ili se čak smanjilo.
Dakle, živimo u dobu globalne plutokratije
ali smo bili prespori da to primetimo.
Mislim da je jedan od razloga
takozvani "fenomen kuvane žabe".
Spore i postepene promene
je teško primetiti
čak i kada im je krajnji uticaj dramatičan.
Razmislite samo šta se na kraju desilo sirotoj žabi.
Ipak mislim da se nešto drugo događa.
Razgovor o nejednakosti prihoda,
čak i ako niste na listi Forbsovih 400,
može da nam izazove nelagodan osećaj.
Razgovor kako se pita rasparčava
deluje manje pozitivno, manje optimistično
od razmišljanja kako pitu povećati.
Još ako ste slučajno na listi Forbsovih 400,
razgovor o raspodeli prihoda
i njegovoj neminovnoj preraspodeli
može biti zaista opasan.
Dakle, živimo u doba sve većih nejednakosti prihoda
posebno na vrhu.
Šta do toga dovodi i šta možemo uraditi u vezi s tim?
Jedan niz uzroka je politički:
niži porezi, deregulacija, posebno finansijskih usluga,
privatizacija, slabija sindikalna pravna zaštita,
sve to je doprinelo
da sve više prihoda odlazi u sam vrh.
Velik broj tih političkih faktora se uglavnom može svesti
pod kategoriju "ortačkog kapitalizma,"
političkih promena u korist grupe
dobro povezanih insajdera,
koje nama ostalima u stvari ne donosi mnogo dobrog.
U praksi je neverovatno teško
otarasiti se ortačkog kapitalizma.
Setite se svih godina različitih reformatora
koji su pokušali da zaustave korupciju u Rusiji, na primer
ili koliko je teško reregulisati banke
čak i posle najdubljih finansijskih kriza
posle Velike ekonomske krize
ili kako je teško naterati velike multinacionalne kompanije
uključujući i one čiji je moto "ne radi zlobno,"
da plate porez po stopi koja se samo približava
onoj koju plaća srednja klasa.
Ali dok je u praksi zaista jako teško otarasiti se
ortačkog kapitalizma,
barem je teoretski to lako.
Na kraju krajeva, niko nije za ortački kapitalizam.
U stvari, to je jedna od retkih tema
koja ujedinjuje levicu i desnicu.
Kritika ortačkog kapitalizma je centralna tema
kako na "Čajankama" tako i na "Okupirajmo Volstrit".
Iako je ortački kapitalizam barem teoretski
lako rešiv,
stvari se komplikuju kada posmatrate ekonomske pokretače
sve većih razlika u prihodu.
Sami po sebi oni nisu previše tajnoviti.
Globalizacija i tehnološka revolucija,
ekonomske bliznakinje transformacije,
koje menjaju naše živote
i globalnu ekonomiju,
takođe pokreću uspon superbogatih.
Samo promislite o tome.
Po prvi put u istoriji
ako ste energičan preduzetnik
s brilijantnom novom idejom
ili fantastičnim novim proizvodom,
imate skoro trenutni, neometani pristup
svetskom tržištu sa više od milijardu ljudi.
Posledično, ako ste veoma pametni
i veoma srećni
možete se jako obogatiti
vrlo brzo.
Najnoviji primer za ovaj fenomen
je Dejvid Karp.
26-godišnji osnivač Tumblr-a
nedavno je prodao svoju kompaniju Yahoo-u
za 1,1 milijardi dolara.
Razmislite o tome na trenutak:
1,1 milijardi dolara, 26 godina.
Najbolje se vidi kako tehnološka revolucija i globalizacija
stvaraju efekat superzvezde ove vrste
na najvidljivijim područjima
kao što su sport i zabava.
Svi vidimo kako danas, kao nikad ranije, fantastičan sportista
ili izvođač može da iskoristi svoje veštine
putem globalne ekonomije.
Međutim, danas imamo efekat superzvezde
u celoj privredi.
Imamo superzvezde tehnologe,
bankare,
advokate i arhitekte.
Postoje superzvezde kuvari
i farmeri.
Postoje čak, ovo je moj omiljen primer,
superzvezde stomatolozi,
za koji je najsjajni primer
Bernard Tuati, Francuz koji popravlja
osmehe superzvezda
kao što je ruski oligarh Roman Abramovič
ili rodom Evropljanin, američki modni kreator
Dian von Furstenberg.
Iako je lako uočiti kako globalizacija
i tehnološka revolucija
stvaraju ove globalne plutokratije,
mnogo je teže doneti sud o tome.
To je zato
što za razliku od ortačkog kapitalizma,
globalizacija i tehnološka revolucija
imaju veoma pozitivne zasluge.
Počnimo sa tehnologijom.
Volim internet, mobilne aparate
i činjenicu što to znači
da ko god to želi može da gleda ovaj govor,
daleko izvan ove dvorane.
Još veća sam obožavateljka globalizacije.
Ovo je transformacija
koja je podigla stotine miliona
najsiromašnijih ljudi na svetu iz bede
u srednju klasu,
a ako ste slučajno živeli u bogatom delu sveta
mnogi novi proizvodi su vam postali dostupni -
ko je napravio ovaj Ajfon, šta mislite? -
i stvari na koje smo se dugo oslanjali su pojeftinile.
Pomislite na vašu mašinu za pranje sudova ili na vašu majicu.
Dakle, šta ne valja?
Pa, nekoliko stvari.
Jedna od stvari koja me brine
je kako lako može tzv. meritokratska plutokratija
da postane ortačka plutokratija.
Zamislite da ste sjajan preduzetnik
koji je uspešno prodao ideju ili proizvod
globalnim milijardama
i postao milijarder.
U tom trenutku postaje primamljivo
da koristite svoj ekonomski razum
za manipulaciju pravila globalne političke ekonomije
u sopstvenu korist.
To nije samo hipotetički primer.
Pomislite o Amazonu, Eplu, Guglu, Starbaksu.
Ovo su neke od najuglednijih,
omiljenih, najinovativnijih kompanija na svetu.
Takođe su izuzetno vešte
u manipulisanju međunarodnim poreskim sistemom
kako bi značajno smanjili svoje poreze.
I zašto se zaustaviti samo na manipulaciji globalnog političkog
i ekonomskog sistema koji postoji
u vašu maksimalnu korist?
Jednom kada zadobijete ogromnu ekonomsku moć,
koju vidimo na samom vrhu raspodele prihoda,
i političku moć koja se nužno podrazumeva,
postaje takođe primamljivo
otpočeti s pokušajem menjanja pravila igre
u vašu korist.
I ponovo, ovo nije samo hipotetički.
Tako su radili ruski oligarsi
kreirajući prodaju stoleća u vidu privatizacije
ruskih prirodnih resursa.
To je takođe način da se opiše šta se desilo
sa deregulacijom finansijskih usluga
u SAD i UK.
Druga stvar koja me brine
je kako lako meritokratska plutokratija
može postati aristokratija.
Jedan od načina koji opisuje plutokrate
je da su glavni zaluđenici,
da su to ljudi koji su izrazito svesni
koliko su važne visoko sofisticirane
analitičke i kvantitativne veštine u današnjoj ekonomiji.
Zato oni troše
rekordno vreme i resurse
za obrazovanje svoje dece.
Srednja klasa takođe troši više na školovanje,
ali u globalnoj obrazovnoj trci za prevlast
koja počinje u vrtiću
i završava na Harvardu, Stanfordu ili MIT-u,
99 procenata je sve više razoružano
od strane Jednog procenta.
Ekonomisti Alen Kruger i Majls Korak
rezultat toga nazivaju "Krivuljom Velikog Getsbija".
Rast nejednakosti u prihodima povlači
opadanje u mobilnosti društva.
Plutokratija može biti meritokratija,
ali sve više je potrebno biti rođen
na gornjoj prečki merdevina da bi uopšte učestvovao u toj trci.
Treća stvar koja me najviše brine
je u kojoj meri te iste, većinom pozitivne snage
koje dovode do rasta globalne plutokratije,
istovremeno osiromašuju srednju klasu
u zapadnim industrijalizovanim ekonomijama.
Počnimo sa tehnologijom.
Iste snage koje stvaraju milijardere
uništavaju mnoge tradicionalne poslove srednje klase.
Kada ste poslednji put koristili turističkog agenta?
Za razliku od industrijske revolucije
velikani naše nove ekonomije
ne stvaraju baš mnogo novih poslova.
Na svom vrhuncu G.M. je zapošljavao stotine hiljada,
Fejsbuk zapošljava manje od 10.000.
Isto važi i za globalizaciju.
Sve to što je izvuklo stotine miliona ljudi
iz siromaštva na novim tržištima,
takođe je eksternalizovalo mnoge poslove
iz razvijenih zapadnih ekonomija.
Zastrašujuća realnost je
da ne postoji ekonomsko pravilo
koje bi automatski prevelo
povećanje ekonomskog rasta
u ravnomerno razdeljen prosperitet.
To se vidi u onome što smatram da je
najstrašnija ekonomska statistika našeg vremena.
Od kasnih 1990-ih, povećanje produktivnosti
je bilo odvojeno od povećanja
u platama i zaposlenosti.
To znači da su naše zemlje sve bogatije,
naša preduzeća su sve efikasnija,
ali mi ne stvaramo više poslova
i uopšteno ne plaćamo ljudima više.
Jedan strašan zaključak koji biste mogli iz ovoga izvući
je zabrinutost o strukturnoj nezaposlenosti.
Još više me brine drugačiji košmarni scenario.
Na kraju krajeva na sasvim slobodnom tržištu rada
možemo naći posao za skoro svakoga.
Distopija koja me brine
je univerzum u kome nekoliko genija
izumeju Gugl i tome slično,
a ostali smo zaposleni tako što ih masiramo.
Kada sam zbog svega toga depresivna
utešim se razmišljajući o industrijskoj revoluciji.
Na kraju je i pored svih loših slutnji
ispalo prilično dobro, zar ne?
Na kraju krajeva, svi smo bogatiji, zdraviji, viši -
dobro, ima nekoliko izuzetaka -
i živimo duže od naših predaka u ranom 19. veku.
Međutim, važno je zapamtiti
da smo, pre nego što smo naučili kako da delimo plodove
industrijske revolucije
društveno šire,
morali da prođemo kroz dve velike krize,
veliku krizu iz 1930-ih,
dugu krizu iz 1870-ih,
dva svetska rata, komunističke revolucije
u Rusiji i Kini
i doba ogromnih društvenih
i političkih previranja na zapadu.
Prošli smo takođe, ne slučajno,
kroz doba ogromnih
društvenih i političkih pronalazaka.
Stvorili smo modernu državu blagostanja,
javno obrazovanje,
javno zdravstvo.
Stvorili smo državne penzije
i sindikate.
Danas živimo u eri
ekonomske transformacije
uporedive u stepenu i obimu
sa industrijskom revolucijom.
Da bismo bili sigurni da ova nova ekonomija koristi svima,
a ne samo plutokratama,
morali bismo kročiti u eru
podjednako ambicioznih društvenih i političkih promena.
Potreban nam je novi Nju Dil.
(Aplauz)