Evo najvažnije ekonomske činjenice našeg vremena.
Živimo u dobu rastućih razlika u dohotku,
posebno između onih na samom vrhu
i svih ostalih.
Ova promjena je najupečatljivija u SAD i Ujedinjenom kraljevstvu
ali to je globalni fenomen.
To se događa u komunističkoj Kini,
u bivšoj komunističkoj Rusiji,
To se događa u Indiji i u mojoj rodnoj Kanadi.
To vidimo čak i u udobnim socijalnim demokracijama
kao što su Švedska, Finska i Njemačka.
Dajte da vam sa nekoliko brojeva predočim što se događa.
U 1970-ima je udio "Jednog postotka"
iznosio oko 10% nacionalnog dohotka
u SAD.
Danas je njihov udio više nego udvostručen,
do iznad 20%.
Još upečatljivije je
šta se događaa na samom vrhu
raspodjele prihoda.
0,1% u SAD
danas ima udio viši od 8%
nacionalnog dohotka.
Oni su tamo gde je "Jedan posto" bio prije 30 godina.
Dajte da dodam još jedan broj u tu sliku,
broj koji je izračunao 2005.
Robert Reich,
ministar za rad u Clintonovoj administraciji.
Reich je uzeo bogatstvo dvije vrlo bogate osobe,
Billa Gatesa i Warrena Buffetta,
te je otkrio kako je bilo ekvivalentno bogatstvu
donjih 40% populacije SAD,
120 milijuna ljudi.
Sad, kako to biva,
Warren Buffett nije samo plutokrat,
već je i jedan od najoštroumnijih promatrača tog fenomena,
i ima svoj omiljen broj.
Buffett voli istaknuti kako je u 1992.
kombinirano bogatstvo ljudi
na listi Forbesovih 400,
a to je popis 400 najbogatijih Amerikanaca,
bilo 300 milijardi dolara.
Samo porazmislite o tome.
Nisi čak morao biti ni milijarder
da bi se našao na tom popisu 1992.
Danas se ta brojka više nego upeterostručila
do 1,7 bilijuna,
i vjerojvatno vam ne moram reći
da nismo vidjeli ništa slično kako se događa
srednjoj klasi
čije bogatstvo je stagniralo ako se zapravo nije čak i smanjilo.
Dakle, živimo u doba globalne plutokracije
ali smo bili prespori da to primijetimo.
Mislim kako je jedan od razloga
neki oblik fenomena kuhane žabe.
Promjene koje su spore i postupne
mogu biti teško uočljive
čak i kad im je krajnji utjecaj skroz dramatičan.
Razmislite što se, na kraju, dogodilo jadnoj žabi.
Ali mislim kako se događa nešto drugo.
Razgovor o nejednakosti dohotka,
čak i ako niste na popisu Forbesovih 400,
može nam izazvati neugodan osjećaj.
Deluje manje pozitivno, manje optimistično,
pričati kako se kolač dijeli
od razmišljanja kako učiniti kolač većim.
A ako se slučajno nalazite na listi Forbesovih 400,
razgovor o raspodjeli dohotka
i neizbježno o njezinoj rođakinji, preraspodjeli dohotka
može biti jednostavno prijeteći.
Dakle, živimo u doba sve većih nejednakosti dohotka,
posebno na vrhu.
Što pokreće ovo i što možemo napraviti oko toga?
Jedan skup uzroka je politički:
niži porezi, deregulacija, posebno financijskih usluga,
privatizacija, slabija sindikalna pravna zaštita,
sve to je doprinijelo
da sve više i više dohotka odlazi u sam vrh vrha.
Velik broj tih političkih faktora se ugrubo može svrstati
pod kategoriju "rodijačkog kapitalizma,"
političkih promjena koje koriste grupi
dobro povezanih unutarnjih igrača,
ali nama ostalima zapravo ne donosi neko dobro.
U praksi je riješiti se rodijačkog kapitalizma
nevjerojatno teško.
Sjetite se svih godina u kojima su reformatori različitih fela
pokušavali zaustaviti korupciju u Rusiji, primjerice,
ili koliko je teško re-regulirati banke
čak i poslije najdubljih financijskih kriza
od Velike gospodarske krize
ili kako je teško dobiti velike multinacionalne kompanije
uključujući i one čiji bi moto mogao biti "ne čini zlo,"
da plate porez po stopi čak i približnoj onoj
koju plaća srednja klasa.
Ali dok je u praksi zbilja vrlo teško riješiti se
rodijačkog kapitalizma,
barem intelektualno, to je lagan problem.
U krajnjoj liniji, nitko zapravo i nije za rodijački kapitalizam.
Zapravo, to je jedna od rijetkih tema
koje ujedinjuju ljevicu i desnicu.
Kritika rodijačkog kapitalizma je jednako centralna
kako pokretu Tea Party tako i pokretu Okupirajmo Wall Street.
Ali ako je rodijački kapitalizam, barem intelektualno,
lagan dio problema,
stvari postaju varljivije kad pogledate ekonomske pokretače
sve većih razlika u dohotku.
Sami po sebi oni nisu previše tajnoviti.
Globalizacija i tehnološka revolucija,
sparene gospodarske transformacije
koje mijenjaju naše živote
i transformiraju globalno gospodarstvo,
također pokreću i uspon superbogatih.
Samo razmislite o tome.
Prvi put u povijesti,
ako ste energičan poduzetnik
s briljantnom novom idejom
ili fantastičnim novim proizvodom,
imate skoro trenutni, neometani pristup
do svjetskog tržišta sa više od milijardu ljudi.
Kao rezultat, ako ste jako jako pametni
i jako jako sretni,
možete postati jako jako bogat.
jako jako brzo.
Najnoviji primjer za ovaj fenomen
je David Karp.
26-godišnji osnivač Tumblr-a
nedavno je prodao svoju kompaniju Yahoo-u
za 1,1 milijardi dolara.
Razmislite o tome na trenutak:
1,1 milijardi dolara, 26 godina.
Najbolje se vidi kako tehnološka revolucija
i globalizacija stvaraju taj neki učinak superzvijezde
u jako vidljivim područjima,
kao što su sport i zabava.
Svi možemo vidjeti kako sjajan atleta
ili sjajan izvođač može danas opružiti svoje vještine
preko globalnog gospodarstva kao nikad ranije.
Međutim, danas se učinak superzvijezde
događa u cijelom gospodarstvu.
Imamo superzvijezde tehnologe,
imamo superzvijezde bankare,
imamo superzvijezde odvjetnike i superzvijezde arhitekte.
Postoje superzvijezde kuhari
i superzvijezde seljaci.
Postoje čak, a ovo je meni osobno najdržai primjer,
superzvijezde zubari,
od kojih je najblistaviji primjer
Bernard Touati, Francuz koji se brine
za osmijehe kolega superzvijezda
poput ruskog oligarha Romana Abramoviča
ili, u Europi rođenu, američku modnu dizajnericu
Dianu von Furstenberg.
Ali dok je lako vidjeti kako globalizacija
i tehnološka revolucija
stvaraju ove globalnu plutokraciju,
puno je teže zauzeti svoj stav o tome.
A to je zato
što za razliku od rodijačkog kapitalizma,
puno je toga što su globalizacija i tehnološka revolucija
napravile vrlo pozitivno.
Krenimo od tehnologije.
Volim Internet. Volim svoje mobilne uređaje.
Volim činjenicu što to znači
da tko god želi može gledati ovaj govor,
daleko izvan ove dvorane.
Još sam veća obožavateljica globalizacije.
Ovo je transformacija
koja je podigla stotine milijuna
najsiromašnijih ljudi na svijetu iz neimaštine
u srednju klasu,
a ako ste slučajno živjeli u bogatom dijelu svijeta
brojni novi proizvodi su vam postali pristupačni --
što mislite tko je napravio ovaj iPhone? —
i stvari na koje smo se dugo oslanjali su pojeftinile.
Pomislite na vaš aparat za pranje suđa ili na vašu majicu.
Dakle što ne valja?
Pa, nekoliko stvari.
Jedna od stvari koje me brinu
je kako lako može tzv. meritokratska plutokracija
postati rodijačka plutokracija.
Zamislite da ste sjajan poduzetnik
koji je uspješno prodao ideju ili proizvod
globalnim milijardama
i usput postao milijarder.
U tom trenutku postaje primamljivo
koristiti svoj ekonomski razum
za manipulaciju pravila globalne političke ekonomije
u vlastitu korist.
To nije samo hipotetski primjer.
Pomislite na Amazon, Apple, Google, Starbucks.
To su neke od najuglednijih,
omiljenih, najinovativnijih kompanija na svijtu.
Takođe su izuzetno vješte
u korištenju međunarodnog poreznog sustava
kako bi vrlo vrlo značajno smanjili svoje poreze.
A zašto stati samo na korištenju globalnog političkog
i ekonomskog sustava kakav postoji
u vašu vlastitu maksimalnu korist?
Jednom kada imate ogromnu ekonomsku moć,
koju vidimo na samom vrhu raspodjele dohotka,
i političku moć koja s njom neizbježno dolazi,
postaje također primamljivo
početi pokušavati mijenjati pravila igre
u vašu vlastitu korist.
I ponovo, ovo nije samo hipotetski.
Tako su radili ruski oligarsi
stvarajući prodaju stoljeća u obliku privatizacije
prirodnih dobara Rusije.
To je također način za opisati što se dogodilo
sa deregulacijom financijskih usluga
u SAD i UK.
Druga stvar koja me brine
je kako lako meritokratska plutokracija
može postati aristokracija.
Jedan od načina kako opisati plutokrate
je kao alfa geekove,
a oni su ljudi koji su jako svjesni
koliko su važne visoko razvijene
analitičke i kvantitativne vještine u današnjoj ekonomiji.
To je zašto troše
neviđeno vrijeme i dobra
obrazujući si djecu.
Srednja klasa također troši više na školovanje,
ali u globalnom obrazovnom nadmetanju
koja počinje u vrtiću
a završava na Harvardu, Stanfordu ili MIT-u,
99 posto je sve više nadjačano
od strane 1 posto.
Rezultat je nešto što ekonomisti Alen Krueger
i Miles Corak nazivaju "Krivuljom Velikog Gatsbyja".
Ako se nejednakost u dohotku povećava,
društvena se pokretljivost smanjuje.
Plutokracija može biti meritokracija,
ali sve više morate biti rođeni
na gornjoj prečki letvici ljestava da bi uopće sudjelovali u toj utrci.
Treća stvar, a ta me brine najviše,
je u kojoj mjeri te iste, većinom pozitivne snage
koje dovode do rasta globalne plutokracije,
istovremeno osiromašuju srednju klasu
u zapadnim industrijaliziranim gospodarstvima.
Počnimo sa tehnologijom.
Iste snage koje stvaraju milijardere
uništavaju brojne tradicionalne poslove srednje klase.
Kada ste zadnji put koristili turističkog agenta?
Za razliku od industrijske revolucije
velikani naše nove ekonomije
ne stvaraju baš puno novih poslova.
Na svom vrhuncu G.M. je zapošljavao stotine tisuća,
Facebook zapošljava manje od 10.000.
Isto vrijedi i za globalizaciju.
Sve to što je izvuklo stotine milijuna ljudi
iz siromaštva na novim tržištima,
takođe je izmjestilo brojne poslove
iz razvijenih zapadnih gospodarstava.
Zastrašujuća stvarnost je
kako ne postoji ekonomsko pravilo
koje bi automatski prevelo
povećanje gospodarskog rasta
u opće blagostanje.
To se vidi u onome za što smatram kako je
najstrašnija ekonomska statistika našeg vremena.
Od kasnih 1990-ih, povećanje produktivnosti
je bilo odvojeno od povećanja
u plaćama i zaposlenosti.
To znači da su naše zemlje sve bogatije,
naša poduzeća su sve učinkovitija,
ali ne stvaramo više poslova
i općenito ne plaćamo ljudima više.
Jedan od strašnih zaključaka koji biste mogli iz ovoga izvući
je zabrinutost o strukturnoj nezaposlenosti.
Još više me brine drugačiji scenarij iz noćne more.
Na kraju, na posve slobodnom tržištu rada
možemo naći posao za gotovo svakoga.
Distopija koja me brine
je svemir u kojem nekoliko genija
izume Google i slične stvari
a mi ostali smo zaposleni tako što ih masiramo.
Kada sam zbog svega toga depresivna
tješim se razmišljajući o industrijskoj revoluciji.
Na kraju, i uz sve svoje mračne, sotonske žrvnje
ispalo je prilično dobro, nije li?
Na kraju, svi smo bogatiji, zdraviji, viši --
dobro, ima nekoliko izuzetaka --
i živimo duže nego naši preci u iz ranog 19. stoljeća.
Ali je važno upamtiti
kako smo, prije nego smo naučili kako dijeliti plodove
industrijske revolucije
kroz širi obuhvat društva,
morali proći kroz dvije velike gospodarske krize,
veliku krizu iz 1930-ih,
dugu krizu iz 1870-ih,
dva svjetska rata, komunističke revolucije
u Rusiji i Kini
te eru ogromnih društvenih
i političkih previranja na Zapadu.
Prošli smo također, ne slučajno,
kroz doba ogromnih
društvenih i političkih pronalazaka.
Stvorili smo modernu skrbnu državu,
Stvorili smo javno obrazovanje,
Stvorili smo javno zdravstvo.
Stvorili smo mirovinski sustav.
Stvorili smo sindikate.
Danas živimo u eri
ekonomske preobrazbe
usporedive u mjerilu i obujmu
sa industrijskom revolucijom.
Da bismo bili sigurni kako nam ova nova ekonomija svima donosi korist
a ne samo plutokratima,
morali bismo se otisnuti u eru
podjednako ambicioznih društvenih i političkih promjena.
Potreban nam je novi New Deal.
(Aplauz)