בחורף 2012
נסעתי לביקור בביתה של סבתי בדרום-הודו,
ושם, דרך אגב,
היתושים אוהבים במיוחד את דמם של מי שנולדו באמריקה.
(צחוק)
בכל הרצינות.
כשהייתי שם, קיבלתי מתנה בלתי-צפויה.
זה היה כלי הנגינה העתיק הזה
שנבנה לפני יותר ממאה שנה,
הוא גולף ביד מעץ נדיר,
הוא משובץ פנינים
ועליו עשרות מיתרי מתכת.
מדובר בירושה משפחתית,
קשר בין העבר שלי,
הארץ בה נולדו הורי,
לבין העתיד,
המקומות הלא-נודעים שאליהם אקח אותו.
כשקיבלתי אותו, לא ממש הבנתי את זה,
אבל הוא עתיד היה להפוך לדימוי רב-עוצמה של עבודתי.
כולנו מכירים את האמירה,
"אין זמן כמו ההווה."
אבל בימינו, ההרגשה לפעמים היא שאין זמן פרט להווה;
המיידי והארעי מושלים כמדומה בחיינו,
בכלכלה ובפוליטיקה שלנו.
קל מאד להתעסק במספר הצעדים שהלכנו היום
או בציוץ האחרון של דמות מפורסמת.
לעסקים, קל להתמקד בעשיית רווחים מיידיים
ולהזניח את מה שמועיל לחדשנות עתידית.
ואילו לממשלות יותר מדי קל לעמוד בחיבוק ידיים
כשאזורי מדגה ואדמות חקלאיות הולכים ומידלדלים
במקום שישתמרו למען הדורות הבאים.
יש לי הרגשה שבקצב הזה
יהיה קשה לזכור את הדור שלנו כאבות קדומים טובים.
אם תחשבו על זה, המין שלנו התפתח לחשוב קדימה,
למפות את הכוכבים,
לחשוב על העולם הבא,
לזרוע כדי לקצור בעתיד.
יש מדענים שמכנים את כוח-העל הזה שלנו "מסע נפשי בזמן",
והוא אחראי כמעט לכל מה שאנו מכנים "התרבות האנושית",
מחקלאות, עבור ב"מגנה כרטה"
ועד לאינטרנט --
הכל נהגה תחילה במוחם של בני אדם.
אבל הבה נהיה מציאותיים:
אם נביט סביבנו היום,
לא בדיוק נראה שאנו משתמשים מספיק בכוח-העל הזה,
וזה מעלה את השאלה: מדוע לא?
השיבוש הוא במבנה של קהילותינו, עסקינו ומוסדותינו.
כל אלה בנויים באופן שפוגע בראיית-הנולד שלנו.
ברצוני לדבר איתכם על שלוש הטעויות המרכזיות
שלדעתי אנו עושים.
הטעות הראשונה היא מה שאנו מודדים.
כשאנו בוחנים רווחים רבעוניים של חברה
או את ערך השוק שלה בטווח הקצר,
לעתים קרובות זו איננה אמת-מידה מעולה
אם החברה עתידה להגדיל את נתח השוק שלה
או להיות חדשנית לאורך ימים.
כשאנו נצמדים לתוצאות המבחנים שהילדים מביאים מביה"ס,
זה לא בהכרח מה שטוב מבחינת הלמידה והסקרנות שלהם בטווח הארוך.
איננו מודדים את מה שבאמת יהיה חשוב בעתיד.
הטעות השניה שלנו, שפוגעת בראיית הנולד שלנו,
היא על מה שאנו מתגמלים.
כשאנו מהללים מנהיגה בפוליטיקה או בעסקים
על האסון שהיא זה עתה תיקנה
או על ההכרזה האחרונה שלה
איננו נותנים לאותה מנהיגה סיבה
להשקיע מלכתחילה במניעת אסונות כאלה,
או להשקיע בעתיד על ידי הגנה על קהילות מפני שטפונות
או להיאבק באי-שוויון
או להשקיע במחקר ובחינוך.
הטעות השלישית שפוגעת בראיית הנולד שלנו
היא מה שאיננו מצליחים לדמיין.
כשאנו אכן חושבים על העתיד,
אנו נוטים להתמקד בחיזוי מה בדיוק עומד לקרות,
אם זה בעזרת הורוסקופים או אלגוריתמים.
אבל אנו מקדישים הרבה פחות זמן כדי לדמיין את כל האפשרויות הטמונות בעתיד.
כשפרצה מגיפת האבולה במערב-אפריקה ב-2014,
לרשויות בריאות הציבור בכל העולם היו סימני אזהרה מוקדמים
ואמצעי חיזוי
שהראו איך עלולה המגיפה להתפשט,
אבל הם לא הצליחו להפנים שזה אמנם יקרה,
והם כשלו לפעול ולהתערב בזמן,
והמגיפה התפשטה והרגה יותר מ-11,000 נפש.
כשאנשים עם המון משאבים ותחזיות טובות
אינם נערכים לקראת הוריקנים קטלניים,
לעתים קרובות זה משום שהם לא מצליחים לדמיין
עד כמה הם עלולים להיות מסוכנים.
אף לא אחת מהטעויות שתיארתי,
מדכדכות ככל שתהיינה,
הן גזירות-גורל.
למעשה, כולן ניתנות למניעה.
מה שנחוץ לנו כדי לקבל החלטות טובות יותר לגבי העתיד
הם כלים שיסייעו לראיית הנולד שלנו,
כלים שיכולים לעזור לנו לחשוב קדימה.
חישבו עליהם כעל טלסקופים
שקברניטי הספינות נעזרו בהם בעבר כדי לסרוק את האופק.
אלא שבמקום לצפות אל מרחבי הים,
כלים אלה משמשים לצפייה אל מרחבי העתיד.
ברצוני לשתף אתכם באחדים מהכלים שגיליתי במחקר שלי
ושלדעתי יכולים לסייע לנו בראיית הנולד.
הכלי הראשון שאציג בפניכם
הוא "לגרום לטווח הארוך להשתלם עכשיו".
זהו ווס ג'קסון, חקלאי שאצלו שהיתי בקנזס.
ג'קסון יודע
שגידול רוב היבולים ברחבי העולם כיום
מחייב את חישוף הקרקע מהשכבה העליונה והפוריה
שנחוצה לנו כדי להאכיל את הדורות הבאים.
הוא חבר לקבוצת מדענים,
והם טיפחו זני תבואה רב-שנתיים בעלי שורשים עמוקים
שמעגנים את שכבת האדמה העליונה,
מונעים סחיפה ומבטיחים יבולים עתידיים.
אבל היה להם גם ברור
שכדי שחקלאים יגדלו אותם בטווח הקצר,
עליהם להגדיל את היבולים השנתיים
ולמצוא חברות שמוכנות לייצר דגני בוקר ובירה מתבואה זו
כדי שהחקלאים יוכלו לקצור רווחים היום תוך עשיית מה שטוב למחר.
וזאת אסטרטגיה מוכחת.
למעשה, כבר ג'ורג' וושינגטון קארבר
השתמש בה בדרום-ארה"ב לאחר מלחמת האזרחים
בתחילת המאה ה-20.
רבים ודאי שמעו על 300 השימושים של קארבר לבוטנים,
על המוצרים והמתכונים שהוא המציא
ושהפכו את הבוטנים לפופולריים כל-כך.
אבל לא כולם יודעים למה קארבר עשה זאת.
הוא ניסה לעזור לחקלאים אריסים עניים באלבמה
שיבולי הכותנה שלהם הלכו והידלדלו,
והוא ידע ששתילת בוטנים בשדותיהם תרענן את האדמה,
כך שבעוד כמה שנים יבולי הכותנה שלהם ישתפרו.
אבל הוא ידע גם שזה צריך להיות רווחי עבורם בטווח הקצר.
בסדר, הבה נדבר על כלי נוסף של ראיית-נולד.
אני מכנה אותו
"שימור זכרון העבר כדי לעזור לדמיין את העתיד".
נסעתי לפוקושימה שביפן
ביום השנה השישי לאסון הכור הגרעיני שם
בעקבות רעידת האדמה והצונאמי ב-2011 בחבל טוהוקו.
בהיותי שם למדתי על תחנת הכוח הגרעינית אונגאווה,
שהיתה עוד יותר קרובה למרכז הרעש
מאשר הכור הידוע לשמצה פוקושימה דאיצ'י, המוכר לכולנו.
באונאגאווה, אנשי העיר למעשה נמלטו אל תחנת הכוח הגרעינית
כדי למצוא בה מחסה.
היא היתה עד כדי בטוחה.
הצונאמים לא פגעו בה.
ראיית הנולד של מהנדס אחד בלבד,
יאנוסוקה היראי,
היא שאיפשרה את זה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוא נאבק על בניית תחנת הכוח
הרחק יותר מן החוף
בגובה רב יותר ועם חומת גלים גבוהה יותר.
הוא הכיר את הסיפור על המקדש בעיר הולדתו,
שהוצף בצונאמי בשנת 869.
הידע הזה שלו בהיסטוריה איפשר לו לדמיין
מה שאחרים לא יכלו.
טוב, כלי נוסף של ראיית-נולד.
בעיני, מדובר ביצירת מורשות משותפות.
אלה הם דייגי לובסטרים בחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו,
והם אלה שלימדו אותי את זה.
הם הגנו על דיג הלובסטרים שלהם שם
במשך קרוב למאה שנה,
ואת זה עשו בכך שהתייחסו אליו כאל משאב משותף
שאותו הם מעבירים לידי כלל ילדיהם ונכדיהם.
הם מודדים בקפידה את מה שהם לוכדים
כדי שלא לפגוע בהתרבות הלובסטרים.
בצפון-אמריקה יש מעל 30 אזורי מדגה
שעושים משהו דומה במקצת.
הם יוצרים סיכויים לטווח הארוך בתחומי מדגה מסוג "מדגה שיתופי"
שמניע את הדייגים
לא סתם לדוג ככל יכולתם מן האוקיינוס עכשיו
אלא גם להתחשב בהישרדות שלהם לאורך ימים.
יש הרבה מאד כלים של ראיית-נולד
שהייתי שמחה לחלוק איתכם,
והם מגיעים מכל מיני מקומות:
בתי-השקעות שמסתכלים מעבר למחירי המניות בטווח הקצר,
מדינות ששיחררו את הבחירות
מציפורני האינטרסים המיידיים של מממני מסעות-בחירות.
ויהיה עלינו להתמחות בכלים רבים ככל האפשר מאלה
אם בכוונתנו להעריך מחדש את מה שאנו מודדים,
לתגמל אחרת
ולהיות אמיצים מספיק כדי לדמיין את העתיד.
לא כל זה יהיה קל, כפי שאתם ודאי מתארים לעצמכם.
נוכל לנקוט בחלק מהכלים האלה בחיינו הפרטיים,
באחרים יהיה עלינו להשתמש בעסקים או בקהילה,
ויש כלים בהם עלינו להשתמש כחברה.
העתיד ראוי למאמץ הזה.
ההשראה הפרטית שלי במאמץ הזה היא כלי הנגינה שהראיתי לכם.
הוא נקרא "דילרובה".
הוא יוצר לפי הזמנה עבור סב-סבי,
שהיה מוסיקאי ומבקר-אמנות ידוע מאד בהודו
בתחילת המאה ה-20.
סב-סבי ניחן בראיית הנולד שהגנה על כלי הנגינה הזה
כשסב-סבתי מישכנה את כל רכושנו,
אבל זה כבר סיפור אחר.
הוא הגן עליו בכך שהעבירו לידי הדור הבא,
בכך שמסר אותו לסבתי,
והיא העבירה אותו אלי.
כששמעתי לראשונה את צליליו של כלי הנגינה הזה,
הייתי מכושפת.
הרגשתי כאילו אני שומעת נווד בערפל של ההימלאיה.
כאילו אני שומעת קול מן העבר.
(מוסיקה)
(סוף המוסיקה)
ידידי סימראן סינג' הוא שניגן בדילרובה.
כשאני מנגנת בו הוא נשמע כמו חתול גוסס,
אז על אחריותכם.
(צחוק)
הכלי הזה נמצא כיום בביתי,
אבל הוא לא ממש שייך לי.
תפקידי הוא להשגיח עליו למען העתיד,
ואני מרגישה שזה משמעותי יותר מאשר להיות סתם בעליו היום.
כלי הנגינה הזה מגדיר אותי כיורשת וכאם קדמונית גם-יחד.
הוא גורם לי להרגיש כחלק מסיפור גדול מסיפורי האישי.
וזה, כך אני מאמינה,
הוא הדרך החזקה ביותר
שבה ביכולתנו לתבוע לעצמנו מחדש את החזקה על ראיית הנולד:
לראות את עצמנו כאבות הקדמונים הטובים שאנו משתוקקים להיות,
אבות ואמהות קדמונים לא רק לצאצאינו אנו,
אלא לאנושות כולה.
תהיה אשר תהיה המורשת שלכם,
בין אם קטנה או גדולה,
הגנו עליה
ודעו שהמוסיקה שלה יכולה להדהד לדורי-דורות.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)