Це фотографія людини,
вбийство якої
я планував роками.
Це мій батько.
Клінтон Джордж "Мішкоок" Грант.
Мішкооком його прозвали
через постійні мішки під очима.
У віці 10 років, я разом з моїми братами
мріяли додати отруту з пасток для мух
в його каву,
чи підмішати подрібнене скло
до його сніданку,
або зім'яти килим на сходах,
щоб він перечепився і зламав шию.
Але щоразу
він пропускав ту сходинку,
чи виходив з дому,
не торкнувшись ні кави,
ні їжі.
Роками мене лякала думка,
що мій батько помре, перш ніж
я матиму нагоду вбити його.
(Сміх)
Допоки мати не позбулась його
раз і назавжди,
Мішкоок вселяв у нас жах.
Батько міг вибухнути будь-якої миті,
в цьому я весь у нього.
Працюючи ночами в "Воксхолл Моторс" в Лутоні,
вдень він вимагав повної тиші в будинку.
Тому коли ми поверталися зі школи
о 3:30 після обіду, ми скупчувалися
біля телевізора і крутили регулятор гучності,
наче зломщики сейфів,
так, що було майже нечутно.
В такі часи
звук "Тссс"
заповнював будинок.
І я уявляв нас
командою німецької субмарини,
яка прокрадалась у безодні океану,
в той час як на поверхні
патрулював корабель його величності "Мішкоока".
Готовий знищити все,
що здатне видавати звуки.
Це правило мігранта № 1:
"Не привертай уваги
в будинку чи на вулиці",
і це правило не єдине.
Ми мали бути поза зоною досяжності,
що означає відсутність зв'язку.
Ми - Мішкоок, Мішкоок - Ми,
і найочікуванішим звуком було, -
ну знаєте, як для дітей
повернення тата - це щастя, і вони очікують
звуку відкриття дверей.
А ми очікували
на звук закриття дверей,
що означає - батько пішов і не повернеться.
Протягом 3-ох десятиріч
ми з батьком не бачились.
Ані пари з уст 30 років,
але декілька років тому
я вирішив покласти кінець мовчанню.
"За тобою спостерігають".
Урок №2.
"За тобою спостерігають".
Він повторював це нам
знову і знову.
Це було в 70-ті, в Лутоні, коли батько працював
в "Воксхолл Моторс".
Він мігрував з Ямайки,
і мав на увазі,
що суспільство постійно стежить
за дітьми ямайських мігрантів,
очікуючи хибних кроків,
на підтвердження того, що всі вони
нероби і жебраки,
або навіть злочинці.
Тебе пильнують,
тож не підтверджуйте їх очікування.
Отже, Мішкоок з друзями,
переважно співвітчизниками,
продемонстрував найкращі якості ямайців,
створивши привабливий образ,
візитну картку, що всім сподобається.
Якщо вам траплялись знімки
прибуття мігрантів з Карибських островів
в 40-х, 50-х роках.
то помітно, що більшість
новоприбулих носить фетрові капелюхи.
Так от на Ямайці ніхто не носить такі капелюхи.
Цей вигаданий образ був їх візиткою по прибутті у Британію.
Таким чином вони
створювали перше враження,
а саме -
їх зовнішність і прізвиська
визначали, хто вони.
Отже Мішкоок був лисим, з мішками під очима.
"Чоботочист" дуже переймався чистотою своїх черевиків.
"Тривожний" завжди тривожився.
У "Годинника" одна рука була довшою за іншу.
(Сміх)
Та моїм улюбленцем був хлопець на прізвисько "Літній Одяг".
Коли він приїхав сюди з Ямайки,
на початку 60-х,
він вперто носив легкий літній одяг,
незважаючи на погоду.
Почавши наводити довідки
про тих людей, я спитав у матері, що сталось з Літнім Одягом,
а вона відповіла: "Він застудився і помер" (Сміх)
Люди на кшталт цього хлопця
вчили нас важливості стилю.
Можливо, вони перебільшували його значимість,
тому що, на їх гадку, люди не вважали їх
достатньо цивілізованими.
І ми, наступне покоління, успадкували їхні страхи
і їхнє ставлення настільки,
що у дитинстві,
коли телебачення чи радіо розповідали
про чорношкіру людину,
що скоїла злочин -
напад, вбивство чи крадіжку,
я, брати і батьки здригалися,
тому що та людина підвела усіх нас.
Ти представляв не лише себе,
а всю громаду.
Було жахливо усвідомлювати, що, можливо,
тебе сприймають також як злочинця,
лише тому, що ти належиш до певної групи.
Це потребувало змін.
Батько разом з багатьма його колегами
були налаштовані лише на передачу, але не на прийом.
Так вже вони були влаштовані.
Ми були влаштовані тримати язик за зубами.
І коли батько щось казав нам,
то це більше нагадувало проповідь.
Дорослі вірили, що сумніви
руйнують їх зсередини.
Коли я працюю вдома,
пишу увесь день, а потім шалено збуджений
починаю розповіді про Маркуса Гарві чи Боба Марлі,
і слова зриваються з моїх уст, наче метелики,
і я так схвильований, що мої діти зупиняють мене,
кажучи: "Тату, це нікого не хвилює".
(Сміх)
Але, насправді, це не так.
Вони будують духовний зв'язок.
І якось встановлюють контакт з тобою.
Будуючи своє життя згідно з твоєю історією,
можливо, як я будував своє, згідно з життям моїх батькв,
і можливо, Мішкоок - згідно його батьків.
Це стало мені зрозуміло,
коли я переглядав його життя,
і зрозумів прислів'я
корінних американців:
"Не засуджуй людину,
допоки не пройшовся в її мокасинах".
Але його життєвий шлях
дуже наочно зображує
життя карибських мігрантів в Англії у 70-х роках,
з типовими бутафорними фруктами у чашах,
стелями з полістеролової плитки,
канапами, вкритими фабричною плівкою,
яку так ніхто і не здер.
Але що насправді складно,
так це емоційні відносини
між поколіннями,
і давня приказка, що вік надає мудрість -
неправда.
Вік надає пошани
і багаж з незручних істин.
А правда була в тому,
що мої батьки
не довірили мою освіту державі.
Чуєте, як я розмовляю?
Вони вирішили відіслати мене в приватну школу,
але працюючи в Воксхолл Моторс,
батькові було не до снаги дозволити приватну освіту
і годувати всю зграю дітей.
Пам'ятаю, якось на вступних іспитах у школу
батько сказав священику
— то була католицька школа —
що хоче кращої "досвіти" для хлопчика,
сам же батько
ніколи навіть медобстеження не проходив,
не кажучи про іспити.
Тож, щоб сплатити моє навчання,
батько вдався до хитрощів.
З метою назбирати грошенят,
він торгував дечим забороненим зі своєї автівки,
яка до того ж була не його,
що ускладнювало справу.
Тим авто батько марив,
його ж справжнім авто була старенька Міні.
Всі роки перебування в Англії
батько водив авто без посвідчення,
страхового полісу чи техогляду.
Він пояснював: "Я вже за кермом!
Нащо мені їх папірці?"
Складніше було, коли нас зупиняла поліція,
і це траплялось не рідко.
Я був завжди вражений,
як батько спілкувався з поліцією.
Він розкидувався підвищеннями.
В ході розмови патрульний перетворювався спершу на детектива,
а потім і на інспектора,
і на радощах відпускав нас.
Старий ямайський трюк,
типу: "Битий небитого везе".
Я подумав, що,
мабуть, це змушувало поліціянтів
відчувати себе значними —
10-річному хлопцю це було ясно —
Але тут простежувалась двобічність.
З одного боку, знущання над владою,
з іншого — пошана.
Мігранти з Карибів
мали схильність до покори перед владою,
що дивно,
тому що вони були дуже сміливими людьми.
Всі вони покинули домівку. Батько з матір'ю
подолали 4000 миль з Ямайки.
але так і залишились дітьми.
Так і не подорослішали,
але на якомусь етапі
все змінилось.
Діти стали дорослими і дали фору своїм батькам.
Приїхавши, вони не збирались залишатись .
Думали назбирати грошей і поїхати.
Лише пару років, згодом ще декілька,
а потім ти переклеюєш шпалери і розумієш,
що нікуди не їдеш.
Але все ж батьки відчували якусь тимчасовість
у їхньому перебуванні тут.
В той час як ми, діти, розуміли - це на постійно.
Я думаю дорослі відчували,
що не спроможні продовжувати жити
з ідеалами, яких очікували від життя.
Реалії дуже відрізнялись.
І спроба навчати мене -
одна з таких реалій.
Батько розпочав це,
але завершувати довелось моїй матері.
Джордж Ламінг сказав би,
що моя мати "убатькувала" мене.
Батько пішов, проте його урок залишився:
"Тебе пильнують".
Хоча така завзята спостережливість може спричинити тривогу.
Тож роки потому, під час моїх досліджень про те,
чому так багато молодих
чорношкірих людей хворіють на шизофренію.
В шість разів частіше за норму.
Коли один психіатр сказав: "Чорношкірі виховані у параної"
- я не був здивований.
І якби Мішкоок знав це, що він вчинив би?
тому, коли моєму сину було 10 років,
я вирішив розшукати Мішкоока.
Це було нескладно.
Я знайшов його в Лутоні, у віці 82 років.
Ми не бачились 30 років,
тому коли він відчинив двері,
я побачив маленьку стару людину, яка посміхалась до мене.
Це вперше я бачив батька усміхненим!
І це мене спантеличило.
Ми сіли, з ним був ще якийсь приятель,
розповідав про старі добрі часи.
І тут батько подивився на мене,
наче на повсталого з мертвих,
І промовив до свого приятеля:
"У нас з сином дуже глибокий зв'язок,
дуже-дуже глибокий".
Та щось я його не відчував.
Якщо і був колись,
то вже минув.
Я радше відчував, ніби я на пробах
на роль його сина.
І ось моя книга вже на полицях,
а відгуки з'явились у газетах.
Але найпопулярніша газета у Лутоні не "Guardian" [Гвордіан],
а місцева "Лутон Ньюс"
із заголовком на першій сторінці:
"Книга, що загоїла рану глибиною в 32 роки",
і рана та наче тріщина
між двома поколіннями людей,
поколінням батька і моїм.
Але на Карибах немає звичаю,
писати мемуари чи біографії.
Проте є звичай не виносити особисте на публіку.
Мені ж особисто назва сподобалась і я подумав,
що, може, це можливість
розпочати діалог, якого не було.
Можливо, книга може налагодити
відносини між поколіннями.
Можливо, батько сприйме книгу
як акт відданості
сина батькові.
Яким я був наївним!
Мішкоок сприйняв це
як демонстрацію його провин.
Він був уражений моєю зрадою,
тож наступного дня він прийшов у газету,
вимагаючи спростування,
яке згодом назвали:
"Мішкоок б'є у відповідь".
Він побачив у цьому зраду.
Немає більше у нього сина.
Його облили брудом
і він не може це так залишити.
Він зробив це, щоб зберегти обличчя.
Хоча я був розчарований цим,
його позиція вражала.
В свої 82 він все ще мав
порох у порохівницях.
І якби це означало повернення
до 30-річного мовчання,
то батько б сказав:" Значить, так треба"
Ямайці вважають, що не існує фактів,
існують лише версії.
Всі ми розповідаємо собі версії історій,
які найзручніші для нас.
Кожне покоління будує щось,
що згодом не хоче, а інколи
не може зруйнувати.
Але під час написання моя версія
почала змінюватися.
Щось я втратив.
Я гадаю, то була ненависть до батька.
Я більше не бажав йому смерті.
І вперше за все життя
я відчув себе вільним.
Цікаво, чи може це почуття
передатися і до нього.
Впродовж того воз'єднання з батьком
мене вразив факт,
що існує лише декілька
фотокарток мене у дитинстві.
Це моє фото,
тут мені 9 місяців.
На оригінальній фотографії
мене тримає на руках батько - Мішкоок,
але після розлучення батьків
мати позбавилась усіх нагадувань про нього.
Просто взяла ножиці і вирізала батька з усіх фотокарток.
Тож роками це фото нагадувало мені,
що я самотній,
позбавлений підтримки.
Але якщо поглянути з іншого боку,
цей знімок презентує
імовірність возз'єднання.
Возз'єднання мене і мого батька.
Тож намагаючись привернути увагу батька,
я привернув увагу до нього.
Перше возз'єднання
мало багато незручних і напружених ситуацій.
Тож щоб зменшити напругу,
ми вирішили піти на прогулянку.
Пам'ятаю, що я раптом
відчув себе хлопчиком,
хоча тепер я дивився на нього зверху вниз,
а не знизу вгору, як у дитинстві.
Він все ще був великим дядьком,
було складно крокувати з ним в ногу.
Він рухався так,
наче його все ще пильнують,
але я милувався його ходою.
Його хода нагадувала
ходу канатоходця.
Кожен крок впевнений і відпрацьований.
То була поразка з гідністю.
Дякую.
(Оплески)