Ovo je fotografija
čoveka koga sam godinama
planirao da ubijem.
Ovo je moj otac,
Klinton Džordž "Podočnjak" Grant.
Nazvan je Podočnjak zato što ima
trajne podočnjake.
Kao desetogodišnjak, zajedno sa svojom braćom i sestrama,
sanjao sam da stružem otrov
sa papira za ubijanje muva u njegovu kafu,
mrvim čašu i posipam je
po njegovom doručku,
podešavam tepih na stepenicama
tako da bi se on okliznuo i polomio vrat.
Ali kada bi došao taj dan,
on bi uvek preskočio taj klimavi korak,
on bi se uvek povukao iz kuće
bez čak i gutljaja kafe
ili zalogaja jela.
I tako mnogo godina,
bojao sam se da će moj otac umreti
pre nego što dobijem šansu da ga ubijem.
(Smeh)
Sve dok ga naša majka nije zamolila da ode
i ne vraća se,
Podočnjak je bio zastrašujuće čudovište.
Stalno je bio na granici besa,
baš kao ja, kao što vidite.
Radio je noću u Voksal motorima u Lutonu
i zahtevao je potpunu tišinu u celoj kući,
tako da kada bismo se vratili kući iz škole
u 3:30 popodne, zbili bismo se
pokraj TV-a, i poput obijača sefova,
vrteli bismo dugme za jačinu tona
na TV-u tako da bude skoro nečujan.
I ponekad, kad smo bili takvi,
toliko se puta "Pssst"
čulo po kući
da sam zamišljao da smo kao
nemačka posada u podmornici
koja se šunja duž ivice okeana
dok gore, na površini,
patrolira brod HMS Podočnjak
spreman da donese smrtnu presudu
na prvi zvuk bilo kakvog uznemiravanja.
Ta lekcija je bila lekcija da
"Ne privlači pažnju na sebe
kako u kući tako i van kuće."
Možda je to lekcija migranata.
Trebalo je da budemo ispod radara,
pa nije bilo nikakve komunikacije, zapravo,
između Podočnjaka i nas i nas i Podočnjaka,
i zvuk kome smo se najviše radovali,
znate kada ste dete i želite
da vaš otac dođe kući i bićete srećni
i čekate zvuk vrata koja se otvaraju.
Pa, zvuk kome smo se mi radovali
je klik vrata koja se zatvaraju,
što je značilo da je on otišao i da se neće vraćati.
Tako tri decenije,
nikada nisam pogledao svog oca, niti on mene.
Nijednom nismo govorili jedan sa drugim tri decenije
i zatim pre par godina, odlučio sam
da obratim pažnju na njega.
"Pod prismotrom ste.
Zaista, jeste.
Pod prismotrom ste."
To je bila njegova mantra nama, njegovoj deci.
Iznova i iznova bi nam to rekao.
Bile su to 1970-e godine, bio je to Luton,
gde je radio u Voksal motorima,
i bio je Jamajčanin.
Ono što je mislio bilo je:
ti kao dete jamajkanskog imigranta
si pod prismotrom da bi se videlo kako ćeš ispasti,
da li ćeš se konformirati svom stereotipu u zemlji domaćinu,
nesposobnog, lenjog,
osuđenog na život kriminalca.
Pod prismotrom ste,
tako da treba da zbunite njihova očekivanja od vas.
Iz tog razloga, Podočnjak i njegovi prijatelji,
većinom Jamajčani,
prikazivali su neku vrstu jamajčanske bella figure:
okreni svoju najbolju stranu svetu,
pokaži svoje najbolje lice svetu.
Ako ste videli neke od slika
ljudi sa Kariba koji pristižu
'40-ih i '50-ih godina,
možda ste primetili da dosta muškaraca nosi trilbi šešire.
Nije postojala tradicija nošenja trilbija na Jamajci.
Izmislili su tu tradiciju za svoj dolazak ovde.
Želeli su da osmisle sebe
kako su uvek želeli da budu opaženi,
pa su ih način na koji su izgledali
i imena koja su davali sebi definisali.
Tako je Podočnjak ćelav i ima podočnjake.
Uredno Stopalo je veoma nervozan po pitanju svoje obuće.
Zabrinuti je uvek uznemiren.
Sat ima jednu ruku dužu od druge.
(Smeh)
I moj omiljeni lik svih vremena je bio tip koga su zvali Letnje Odelo.
Kada je Letnje Odelo došao u ovu zemlju
iz Jamajke ranih '60-ih, insistirao je
na nošenju laganih letnjih odela,
bez obzira na vreme,
i istražujući njihove živote,
pitao sam mamu: "Šta se desilo sa Letnjim Odelom?"
A ona je rekla: "Prehladio se i umro." (Smeh)
Ali ljudi kao što je Letnje Odelo
su nas naučili važnosti stila.
Možda su prenaglasili svoj stil
jer su mislili da ih ne smatraju civilizovanim,
i preneli su taj generacijski stav
zabrinutosti na nas, sledeću generaciju,
toliko da, dok sam odrastao,
ako bi ikada na televizijskim vestima ili na radiju
reporter razotkrio crnu osobu
koja je počinila neki zločin -
pljačku, ubistvo, provalu -
mi bismo se trgli zajedno sa našim roditeljima,
jer bi izneverili svoju stranu.
Jednostavno nisi zastupao sebe.
Zastupao si grupu,
i bila je zastrašujuća stvar pomiriti se sa,
na neki način, time da ćete možda
biti posmatrani u istom svetlu.
To je trebalo da bude opovrgnuto.
Naš otac i mnoge njegove kolege
su ispoljavali neku vrstu prenosa ali ne i prijema.
Stvoreni su da prenesu ali ne i da primaju.
Na nama je bilo da budemo tihi.
Kada bi nam se otac obratio,
to je bilo sa propovedaonice njegovog uma.
Držali su se sigurnosti verovanja
da će im sumnja naškoditi.
Ali kada radim kod kuće i pišem,
nakon dana provedenog u pisanju, pojurim niz stepenice
i veoma sam uzbuđen da govorim o Markusu Garviju ili Bobu Marliju
i reči izleću iz mojih usta kao leptiri
i toliko sam uzbuđen da me moja deca zaustave,
i kažu: "Tata, tata, nikoga nije briga."
(Smeh)
Ali briga ih je, u stvari.
Približe se oni.
Nekako nađu svoj put do vas.
Oblikuju svoje živote prema narativu vašeg života,
kao što sam i ja sa mojim ocem i majkom, možda,
i možda je Podočnjak sa svojim ocem.
To mi je postajalo jasnije
tokom posmatranja njegovog života
i razumevanja, kako kažu, Indijanci kažu,
"Nemoj kritikovati čoveka dok ne budeš mogao da hodaš
u njegovim mokasinama."
Ali pri dočaravanju njegovog života,
bilo je u redu i veoma iskreno prikazati
karipski život u Engleskoj 1970-ih godina
sa činijama plastičnog voća,
plafonskim pločama od stiropora,
sofama trajno obloženim
providnim navlakama u kojima su dostavljene.
Ali bilo je teže kretati se
emocionalnim pejzažom
između generacija.
A stara izreka da sa godinama dolazi mudrost
nije istinita.
Sa godinama dolazi privid poštovanosti
i privid neprijatnih istina.
Ali ono što je bila istina jeste da su moji roditelji,
moja majka, i moj otac, to prihvatali,
nisu imali poverenja da će me država obrazovati.
Slušajte kako zvučim.
Odlučili su da će me poslati u privatnu školu,
ali moj otac je radio u Voksal motorima.
Prilično je teško finansirati obrazovanje u privatnoj školi
i nahraniti svoju vojsku dece.
Sećam se da sam išao u školu
na prijemni ispit, i moj otac je rekao
svešteniku - to je bila katolička škola -
želeo je bolju "hedukaciju" za dečaka,
ali takođe, on, moj otac,
nikada nije uspeo da prođe kroz zeleno,
a kamoli na prijemnom ispitu.
Ali kako bi finansirao moje obrazovanje,
morao je da obavlja neke sumnjive stvari,
tako da je moj otac finansirao moje školovanje
trgujući nelegalnom robom iz gepeka svog auta,
a to je bilo još nezgodnije jer
moj otac, to nije njegov auto, uzgred,
moj otac je žudeo da ima takav auto,
ali je imao razbijeni Mini,
i nikada nije, pošto je Jamajčanin koji je došao u ovu zemlju,
nikada nije imao vozačku dozvolu,
nikada nije imao nikakvo osiguranje niti putarinu niti obavljen tehnički pregled.
Razmišljao je: "Znam da vozim,
šta će mi potvrda od države?"
Ali postajalo je malo nezgodno kada bi nas zaustavila policija,
a dosta nas je zaustavljala policija,
i bio sam impresioniran načinom
na koji je moj otac izlazio na kraj sa policijom.
Odmah bi unapredio policajca,
pa bi tako policajac Blogs postao detektiv inspektor Blogs
za vreme razgovora i veselo bismo se pozdravili.
Moj otac je demonstrirao ono što mi
na Jamajci zovemo "praviti se budalom da bi prevario pametnog".
Ali me je takođe navelo da pomislim
da su ga policajci ponižavali
ili omalovažavali - kao dečak od 10 godina, video sam to -
ali takođe je tu bila prisutna ambivalencija prema autoritetu.
Tako da je sa jedne strane, tu bilo ismevanja autoriteta,
ali sa druge strane, tu je bilo pokoravanje autoritetu,
i ti ljudi sa Kariba
su posedovali nepodnošljivu pokornost autoritetu,
što je veoma iznenađujuće, vrlo čudno na neki način,
jer su migranti vrlo hrabri ljudi.
Ostavljaju svoje domove. Moj otac i moja majka
su napustili Jamajku i putovali 6500 km
a ipak su podetinjili usled putovanja.
Bili su plašljivi,
i negde usput,
prirodni poredak se preokrenuo.
Deca su postala roditelji roditelju.
Karipski narod je došao u ovu zemlju sa planom za pet godina:
radili bi, stekli nešto novca i zatim se vratili,
ali je pet godina postalo 10, 10 je postalo 15,
i dok trepneš, menjaš tapete,
i u tom trenutku znaš da ostaješ.
Iako je još uvek bila prisutna nekakva privremenost
koju su naši roditelji osećali u vezi s boravkom ovde,
mi deca smo znali da je igra gotova.
Mislim da je postojao osećaj da
neće moći da nastave sa idealima
života kakvog su očekivali.
Stvarnost je bila mnogo drugačija.
I takođe, to je bila stvarnost
pokušavanja da me obrazuju.
Započevši proces, moj otac nije nastavio.
Ostavljeno je mojoj majci da me obrazuje,
a kao što bi Džordž Leming rekao,
moja majka je bila moj otac.
Čak i u njegovom odsustvu, ta stara mantra je ostala:
pod prismotrom ste.
Ali takav revnosni oprez može dovesti do anksioznosti,
toliko da godinama kasnije, kada sam istraživao
zašto je tolikim crnim mladićima dijagnostikovana šizofrenija,
šest puta više nego što bi trebalo biti,
nije me iznenadilo da čujem od psihijatra:
"Crnci su školovani u paranoji."
Pitam se šta bi Podočnjak mislio o tome.
Ja sam takođe imao sina od 10 godina,
usmerio sam svoju pažnju na Podočnjaka
i krenuo u potragu za njim.
Bio je u Lutonu, imao je 82 godine,
i nisam ga video 30-ak godina,
a kada je otvorio vrata,
video sam sićušnog čoveka sa sjajnim, nasmejanim očima,
smejao se, a nikad ga nisam video da se smeje.
Bio sam vrlo uznemiren time.
Ali smo seli, bio je tu karipski prijatelj sa njim,
ćaskali su o nekim starim temama,
i moj otac me je pogledao,
pogledao me je kao da bih
čudesno nestao kako sam se i pojavio.
Okrenuo se ka svom prijatelju, i rekao je:
"Ovaj dečak i ja imamo duboku, duboku povezanost,
duboku, duboku povezanost."
Ali ja nikada nisam osetio tu povezanost.
Ako je tu bilo pulsa, bio je veoma slab
ili jedva da ga je bilo.
I skoro da sam osetio tokom tog ponovnog susreta
da sam na audiciji da budem sin svog oca.
Kada je knjiga izašla,
dobila je korektne kritike u domaćoj štampi,
ali odabrani časopis u Lutonu nije Gardijan,
već Vesti Lutona,
a Vesti Lutona su objavile naslov u vezi sa knjigom:
"Knjiga koja može zaceliti 32 godine razdora."
Shvatio sam da to takođe može predstavljati
jaz između jedne generacije i one sledeće,
između ljudi kao što sam ja i generacije mog oca,
ali u karipskom životu nema tradicije
memoara ili biografija.
Bila je tradicija da se ne priča o svom životu u javnosti.
Ali sam dobro primio taj naslov, i zapravo sam pomislio, da,
postoji mogućnost da će ovo
otvoriti razgovore koje nismo ranije imali.
To će zatvoriti generacijski jaz, možda.
Ovo bi mogao biti alat za popravku.
I čak sam počeo da osećam da bi ovu knjigu
moj otac mogao videti
kao čin sinovljeve odanosti.
Sirota budala u zabludi.
Podočnjaka je razdražilo ono što je video kao
javno prikazivanje njegovih nedostataka.
Bio je uvređen mojom izdajom,
i čak je otišao u novine sutradan
i zahtevao pravo na odgovor,
i dobio ga je sa naslovom
"Podočnjak uzvraća udarac."
To je bio iskričavi obračun moje izdaje.
Nisam bio njegov sin.
Prepoznao je u svom umu da je njegovo ime osramoćeno,
i to nije mogao da dopusti.
Morao je da povrati svoje dostojanstvo, i to je i učinio,
i najpre, iako sam bio razočaran,
počeo sam da se divim tom stavu.
Još je bilo vatre koja je ključala kroz njegove vene,
iako je imao 82 godine.
Ako je to značilo da ćemo se sada vratiti
na 30 godina tišine,
moj otac bi rekao: "Ako je tako, onda je tako."
Jamajčani će vam reći da nema činjenica,
ima samo verzija.
Svi mi govorimo sebi verzije priče
sa kojom najbolje možemo da živimo.
Svaka generacija gradi strukturu
koju nevoljno ruše ili nisu u stanju da to učine
ali u knjizi, moja verzija priče
počela je da se menja,
i odvojila se od mene.
Izgubio sam mržnju prema svom ocu.
Nisam više želeo da umre ili da ga ubijem,
i osetio sam se slobodno,
mnogo slobodnije nego što sam se ikada ranije osećao.
I pitam se da li se ta sloboda
može preneti na njega.
Pri tom prvom susretu,
bio sam iznenađen idejom da sam imao
veoma malo svojih fotografija
kao malog deteta.
Ovo je moja fotografija
sa devet meseci.
Na originalnoj fotografiji,
drži me moj otac, Podočnjak,
ali kada su se moji roditelji razdvojili,
moja majka ga je izrezala iz svih aspekata naših života.
Uzela je makaze i odsekla ga sa svake fotografije,
i godinama sam govorio sebi da je istina ovih fotografija
da si sam,
bez podrške.
Ali postoji drugi način sagledavanja ove fotografije.
Ovo je fotografija koja ima potencijal
ponovnog ujedinjenja,
potencijal da se ponovo sretnem sa svojim ocem,
i u mojoj žudnji da me drži otac,
ja ga podižem ka svetlosti.
Pri tom prvom susretu,
bilo je vrlo neprijatnih i napetih trenutaka,
i da bismo umanjili napetost,
odlučili smo da prošetamo.
Dok smo šetali, bio sam zapanjen
da sam ponovo postao dete
iako sam se sada uzdizao nad svojim ocem.
Bio sam skoro za glavu viši od svog oca.
On je još uvek bio veliki čovek,
i pokušao sam da se uskladim sa njegovim korakom.
I shvatio sam da je hodao
kao da je još uvek pod prismotrom,
ali sam se divio njegovom hodu.
Hodao je kao čovek
na strani koja gubi u finalu FA kupa
podešavajući korake da preuzme svoju medalju sažaljenja.
Postojalo je dostojanstvo u porazu.
Hvala vam.
(Aplauz)