Aš esu povandeninio pasaulio tyrinėtoja,
tiksliau, urvų nardytoja.
Kai buvau maža, norėjau būti astronaute,
bet būnant mažai mergaitei, augančiai Kanadoje, tai buvo nepasiekiama.
Bet pasirodo, mes žinome daug daugiau apie kosmosą,
nei žinome apie požeminius vandenis, skalaujančius mūsų planetą,
patį mūsų motinos Žemės kraują.
Taigi aš nusprendžiau padaryti kai ką, kas buvo dar labiau nepaprasta.
Vietoj kosmoso tyrinėjimo,
aš norėjau ištyrinėti vidinės erdvės stebuklus.
Dabar daugybė žmonių jums pasakys,
kad nardymas urvuose yra vienas iš pavojingiausių išsūkių.
Turiu galvoje, įsivaizduokite save šitame kambaryje,
jeigu jūs staiga būtumėte panardintas į juodumą,
su vienintele užduotimi: surasti išėjimą,
kartais plaukiant per šias didžiules erdves,
ir kartais ropojant po kėdėmis,
sekant ploną gairę,
laukiant gyvybės palaikymą suteikiančio sekančio įkvėpimo.
Na, tai mano darbovietė.
Tačiau, ko šiandien noriu jus išmokyti
yra tai, kad mūsų pasaulis nėra tik didelis, kietas akmuo.
Jis labiau primena kempinę,
Aš galiu praplaukti per daugybę porų šitoje mūsų Žemės kempinėje,
bet kur negaliu –
kitos gyvybės formos ir kitos medžiagos gali įgyvendinti tą kelionę be manęs.
Ir mano balsas išmokys jus
apie mūsų motinos Žemės vidų.
Man nebuvo prieinamas joks turistinis vadovas,
kai aš nusprendžiau būti pirmuoju žmogumi, panersiančiu į Antarkties ledkalnių vidų.
2000-aisiais tai buvo didžiausias judantis objektas visoje planetoje.
Jis atskilo nuo Ross ledo masyvo,
ir mes nusileidome ten, kad ištyrinėtume ledo krašto ekologiją
ir paieškotume gyvybės formų po ledu.
Mes naudojome technologiją pavadintą rebrizeriais.
Tai baisiai panašu į technologiją, kuri naudojama pasivaikščiojimams kosmose.
Ši technologija leido mums panirti giliau
nei galėjome pasvajoti prieš dešimt metų.
Mes naudojame egzotines dujas,
ir galime atlikti misijas, trunkančias iki 20 valandų po vandeniu.
Aš dirbu su biologais.
Pasirodo, kad urvai yra nuostabių gyvybės formų saugyklos,
rūšių, apie kurių egzistavimą nežinojome.
Daugybė šių gyvybės formų gyvuoja netradiciniais būdais.
Jie neturi pigmento ir daugeliu atveju akių,
ir šie gyvūnai yra itin ilgaamžiai.
Iš tikrųjų, gyvūnai plaukiojantys šiuose urvuose šiandien
yra identiški iškasenų duomenims,
kurie yra datuojami dinozaurų išnykimo laikams.
Tai įsivaizduokite, kad jie yra lyg plaukiojantys dinozaurai.
Ko jie gali mus išmokyti apie evoliuciją ir išlikimą?
Kai mes žiūrime į gyvūną, kaip ši ramipedija, plaukiojanti stiklainyje,
jis turi didžiules nuodingas iltis.
Jis gali užpulti ir pribaigti ką nors net 40 kartų didesnį už jį patį.
Jeigu būtume katės dydžio,
jis būtų pavojingiausias dalykas mūsų planetoje.
Ir šie gyvūnai gyvena neapsakomai gražiose vietose,
ir kai kuriais atvejais šitokie urvai, kurie yra labai jauni,
bet visgi gyvūnai yra senoviniai.
Kaip jie ten pateko?
Aš taip pat dirbu su fizikais,
ir jie dažnai domisi pasauliniu klimato atšilimu.
Jie gali paimti akmenis iš urvų,
ir jie gali juos perpjauti ir pažiūrėti į akmens sluoksnius,
panašiai kaip medžio rievės,
ir jie gali nusakyti istoriją
ir sužinoti apie mūsų planetos klimatą įvairiais laikotarpiais.
Raudona, kurią matote šioje nuotraukoje,
yra tikros dulkės iš Sacharos dykumos.
Taigi jos buvo pakeltos vėjo ir atpūstos per Atlanto vandenyną.
Šiuo atveju jos išlijo Abaco saloje, Bahamuose.
Jos persisunkė per žemę
ir susikaupia aplink akmenis šiuose urvuose.
Ir kaip žiūrime atgal į akmenų sluoksnius, mes galime atrasti laiką,
kai klimatas Žemėje buvo labai labai sausas,
ir mes keliaujama atgal šimtus tūkstančių metų.
Paleoklimatologai taip pat domisi,
koks buvo jūros lygis skirtingais laikotarpiais Žemėje.
Bermuduose mano komanda ir aš ėmėmės
giliausių nardymų kada nors atliktų šiame regione,
ir mes ieškome vietų
kur jūros lygis pakildavo virš pakrantės,
daugybę pėdų žemiau dabartinių lygių.
Man taip pat tenka dirbti su paleontologais ir archeologais.
Tokiose vietose kaip Meksika, Bahamai ar net Kuba,
mes ieškome kultūrinių liekanų ir žmonių palaikų urvuose,
ir jie mums pasako daug
apie kai kuriuos ankstyviausius šių regionų gyventojus.
Bet mano pats mėgstamiausias projektas buvo prieš 15 metų,
kai buvau dalis komandos, kuri sudarė patį pirmąjį
tikslų, trijų matmenų podirvinio paviršiaus žemėlapį.
Šis aparatas, kurį vairuoju per urvą,
iš tiesų kūrė trimatį modelį, kol mes jį valdėme.
Mes dar naudojome ultra žemo dažnio radiją
tam, kad į paviršių transliuotume mūsų tikslią poziciją urve.
Taigi aš plaukiau po namais ir įmonėmis, ir boulingo alėjomis, ir golfo laukais,
ir net po Sonny barbekiu restoranu.
Gana nepaprasta, ir tai mane išmokė,
kad viskas, ką mes darome mūsų žemės paviršiuje,
bus mums sugrąžinta gerti.
Mūsų vandens planeta, tai ne tik upės, ežerai ir vandenynai,
bet didžiulis požeminio vandens tinklas, kuris mus visus sujungia.
Tai bendras resursas, kurį visi geriame.
ir kada galėsime suprasti mūsų žmogišką ryšį su požeminiais vandenimis
ir visais vandens resursais šioje planetoje,
tada pradėsime spręsti šią problemą,
kuri turbūt yra viena svarbiausių problemų šiame amžiuje.
Taigi aš taip ir netapau astronaute, kuria norėjau būti,
bet šis kartografavimo įrenginys, sukurtas daktaro Bill Stone, taps.
Jis iš tiesų išaugo.
Dabar tai savarankiškai plaukiantis automatinis robotas,
dirbtinis intelektas,
ir jo galutinis tikslas yra nukeliauti į Jupiterio palydovą Europą,
ir ištyrinėti vandenynus po suledėjusiu jo kūno paviršiumi.
Ir tai yra ganėtinai nuostabu.
(Plojimai.)