Kiekvienas yra ir mokinys,
ir mokytojas.
Štai čia aš besižavintis
savo pirmąja mokytoja,
savo mama,
ir čia aš, dėstantis
Įžangą į dirbtinį intelektą
200-tui studentų
Stanfordo universitete.
Ir man, ir studentams
patiko kursas,
bet man atėjo į galvą, kad
dėstomas dalykas
yra sudėtingas
ir modernus,
bet pats mokymo būdas nėra.
Iš tikrųjų, aš naudoju
tas pačias technologijas,
kaip ši 14 amžiaus klasė.
Pastebėkite, kad yra knyga,
išminčius priešais,
ir miegantysis
pačiame gale. (Juokas)
Visai kaip šiandien.
Taigi su savo kolega dėstytoju
Sebastian Thrun pamanėme,
kad privalo būti geresnis būdas.
Mes išsikėlėme tikslą
sukurti internetinį kursą,
kuris būtų toks pats arba geresnis,
už mūsų Stanfordo kursą,
bet padaryti jį prieinamą bet kam
pasaulyje už dyką.
Mes paskelbėme apie šį kursą liepos 29,
ir per dvi savaites 50 000 žmonių
užsirašė.
Ir tai išaugo į 160 000 studentų
iš 209 šalių.
Mes labai apsidžiaugėme surinkę
tokią auditoriją,
ir tik šiek tiek išsigandę,
kad nesame pabaigę medžiagos. (Juokas)
Taigi pradėjome darbą.
Išnagrinėjome, kas padaryta kitų,
ką galėtume pasisavinti ir ką pakeisti,
Benjamin Bloom parodė,
kad individualus mokymas yra efektyviausia,
todėl būtent tai mes bandėme atkartoti,
kaip ir su manimi ir mano mama,
nepaisant to, kad žinojome,
jog iš tikrųjų tai mokymas tūkstančiams.
Štai čia kamera virš galvos
įrašinėja mane kalbantį
ir rašantį ant popieriaus lapo.
Vienas studentas pasakė: "Šis kursas buvo lyg
sėdėjimas bare
su labai protingu draugu,
kuris kažką aiškina,
ko tu dar nesupratai, bet tuoj tuoj suprasi."
Ir tai yra būtent tai, ko mes siekiame.
Iš Kano akademijos (Khan Academy) pasimokėme,
kad trumpi 10 minučių vaizdo įrašai
veikia daug geriau nei bandymas
įrašyti valandą trunkančią paskaitą
ir įdėti ją į mažo formato ekraną.
Mes nusprendėme dar sutrumpinti
ir pridėti interaktyvumo.
Tipiškas mūsų įrašas dviejų minučių,
kartais trumpesnis, bet ne ilgesnis
nei 6 minutės, ir tada mes sustojame
užduoti klausimą, kad mokymas
būtų panašus į individualų.
Čia aš aiškinu, kaip kompiuteris
naudoja anglų kalbos gramatiką
nagrinėti sakinius, ir čia
ateina pauzė ir studentas
turi apmąstyti, suprasti, kas vyksta
ir sužymėti teisingas varneles
prieš žiūrėjimą toliau.
Studentai mokosi geriausiai,
kai jie aktyviai praktikuojasi.
Mes norėjome juos įtraukti, priversti juos susiimti
su dviprasmiškumais ir padėti jiems patiems
jungti esmines idėjas.
Mes paprastai vengiame tokių klausimų kaip
"Štai formulė,
pasakyk koks yra Y
kai X lygu dviems."
Mes labiau mėgstame atvirus klausimus.
Vienas studentas parašė, "Dabar aš matau
Bayes tinklus ir žaidimų teorijos
pavyzdžius visur, kur tik pažiūriu."
Ir man patinka toks atsakas.
Tai yra būtent tai, ko siekiame.
Nenorėjome, kad studentai įsimintų formules;
norėjome pakeisti kaip
jie mato pasaulį.
Ir mums pavyko.
Ar gal turėčiau sakyti, moksleiviams pavyko.
Ir tai šiek tiek ironiška,
kad mes pasišovėme sugriauti tradicinį švietimą,
ir tai darydami mes
savo internetinį kursą mes padarėme
daug panašesniu į tradicinę koledžo klasę,
nei kiti internetiniai kursai.
Daugumoje tokių kursų įrašai yra visados prieinami.
Juos žiūrėti galima kada tik panorėjus.
Bet jei galima tai padaryti bet kada,
reiškia, kad galima padaryti ir ryt,
ir jei galima ryt,
na, gali ir niekad
neprisėsti. (Juokas)
Todėl mes grąžinome inovaciją kaip
galutinis terminas atsakymams. (Juokas)
Galite pažiūrėti įrašus
kada norite per savaitę,
bet iki jos pabaigos
privalote turėti pabaigtus namų darbus.
Tai motyvavo studentus tęsti mokymąsi, ir, taip pat,
reiškė, kad visi dirba
su tuo pačiu dalyku tuo pačiu metu,
taigi nuėjus į diskusijų forumą
galėtum gauti kito mokinio atsakymą per kelias minutes.
Dabar parodysiu keletą forumų, daugumą kurių
įkūrė patys mokiniai.
Iš Daphne Koller ir Andrew Ng išmokome
klasės "apvertimo" sąvoką.
Moksleiviai pažiūri įrašus
patys, ir tada jie
susirenka kartu juos aptarti.
Iš Eric Mazur aš išmokau apie klasiokų mokymąsi,
kad klasiokai gali būti geriausi mokytojai,
nes būtent jie patys
atsimena, ką reiškia nesuprasti.
Sebastianas ir aš kai ką iš to jau pamiršome.
Savaime suprantama, mes negalėjome
daryti klasės diskusijų
su 10 000 mokinių,
todėl skatinome ir puoselėjome šiuos forumus.
Ir galiausiai, iš "Mokyk Amerikai"
išmokau, kad klasė nėra
visų pirma informacija.
Dar svarbiau yra motyvavimas ir nusiteikimas.
Esminis dalykas buvo, kad mokelsiviai matė,
kaip mes dėl jų stengiamės ir
kaip jie vieni kitiems padeda.
Šie kursai truko 10 savaičių,
ir pabaigoje apie pusė iš 160 000 moksleivių žiūrėjo
bent vieną įrašą kas savaitę,
ir virš 20 000 pabaigė visus namų darbus,
įdėdami nuo 50 iki 100 valandų darbo.
Jie gavo šį baigimo diplomą.
Taigi ką mes išmokome?
Na, išbandėme keletą senų idėjų
ir keletą naujų, ir sudėjome jas kartu,
bet yra dar daugiau, kurias galima išbandyti.
Sebastianas šiuo metu veda dar vieną kursą.
Aš vieną vesiu rudenį.
Stanfordo Coursera, Udacity, MITx
ir kiti žada dar daugiau kursų.
Tai itin jaudinantis metas.
Bet man pačiam įdomiausias dalykas
yra duomenys, kuriuos renkame.
Renkame tūkstančius
moksleivių interakcijų per pamoką,
milijardus interakcijų kartu sudėjus,
ir dabar galime pradėti tai analizuoti,
ir kai iš to pasisemsime žinių,
paeksperimentuosime,
būtent tada prasidės tikroji revoliucija.
Ir jūs pamatysite visiškai naujos
nuostabių studentų kartos rezultatus.
(Aplodismentai)