"Не все те золото, що блищить..." Дж. Р. Р. Толкін.
Маючи непродумані плани і напружені стосунки з богами,
цар Мідас легковажно керував стародавнім царством Фригії.
У грецькій міфології його знали, як правителя ізгоїв,
чиї витівки приголомшили народ і відвернули богів.
Дні Мідаса проходили велично,
він та його донька купалися в бенкетах та вині.
Не дивно, що він відчував спорідненість з Діонісом,
Богом вина, карнавалу і вистав.
Одного разу Мідас знайшов сатира,
який дрімав у його трояндовому саду, п'яніший, ніж аромат квітів.
Мідас впізнав сатира як одного з послідовників Діоніса
і дозволив йому оселитися в палаці.
Вдячний царю за гостинність, Діоніс погодився виконати одне бажання.
Мідас жадібно роззирнувся довкола.
Незважаючи на розкіш, в якій він жив,
дорогоцінні камені, найтонший шовк та чудовий декор не втамовували його апетиту.
В його житті не вистачало блиску; все, що йому було потрібно - більше золота.
Бог наділив царя силою перетворювати на золото все, до чого той доторкнеться,
окрім самого Мідаса.
У захваті він повернувся до своїх володінь.
Від його легкого дотику стіни палацу перетворилися на золоті,
кам'яні статуї починали сяяти,
а кубки блищати.
У нестямі він метався по палацу,
перетвлорюючи все на золото.
Незабаром палац перетворився на золотий
і сміх Мідаса відбивався луною від стін.
Змучений і голодний від своїх витівок,
Мідас взяв гроно винограду зі своєї позолоченої вази з фруктами.
Але мало не зламав зуб,
бо у роті фрукти перетворилися на метал.
Коли він узяв буханець хліба, той затвердів у його руці.
Відкинувшись на ліжко в розпачі,
Мідас усвідомив, що м'які подушки перетворилися на тверде золото.
Почувши крики розчарування, його дочка увійшла в кімнату.
Але коли Мідас потягнувся до її руки,
він з жахом побачив, що перетворив її на золоту статую.
Наляканий тим, що він зробив,
Мідас благав богів позбавити його цієї сили.
Змилувавшись над дурним царем,
Діоніс сказав Мідасу вимити руки в річці Пактол.
Коли Мідас занурив руки у річку, золото відмилося від його пальців.
Мідас повернувся додому, де побачив свою дочку живою,
а палац його набув колишнього вигляду, і він зрадів.
Можна було б подумати, що він засвоїв урок,
але всього через кілька тижнів, Мідас знову схибив,
образив Бога музики і сонця Аполлона, сказавши, що Пан більш вправний музикант.
Аполлон презирливо заявив, що у царя, мабуть, віслячі вуха,
раз він висловлює такі судження, і перетворив Мідаса на віслюка.
Знов довелось тому шкодувати через свою поведінку,
Мідас приховував свої волохаті вуха в громадських місцях.
Їх бачив тільки його перукар,
який, під час незвичного для нього сеансу, присягнувся мовчати,
Перукар придушував свій сміх і боровся з бажанням комусь розповісти,
але таємниця переповнювала його.
Одного разу він вийшов за межі міста і вирив яму.
Схиливши голову над землею,
відчайдушний перукар прошепотів: "У Мідаса вуха віслюка".
Незабаром після цього паростки очерету підхопили слова
там, де перукар їх промовив.
Коли подув вітер, паростки несли відлуння його шепоту:
"У Мідаса вуха віслюка".
Віслюки, які були в полях, підняли голови в знак визнання,
а люди сміялися між собою через дурість свого царя.
Через його золотий дотик і вуха віслюка Мідас не був шанованим правителем.
Тоді як інших лідерів вшановували, зводячи статуї і храми на їх честь,
народ пам'ятав Мідаса трохи по-іншому:
за відблисками глибокої ріки і шелестом фригійського вітру.