Cu urzelile lui nesăbuite și relațiile necugetate cu zeii,
Regele Midas a condus Frigia antică într-un mod inechitabil.
Era cunoscut în mitologia greacă drept un conducător fără scrupule
ale cărui farse uimeau poporul și îi scoteau din minți pe zei.
Midas își petrecea zilele trăind în lux,
răsfățându-se pe el și pe fiica sa iubită și îmbuibându-se cu bucate și vin.
Cum era de așteptat, se simțea atras de Dionisos,
zeul vinului, al carnavalelor și spectacolelor.
Într-una din zile, Midas a descoperit un satir
care dormea în grădina sa de trandafiri, amețit mai mult decât de mirosul florilor.
Midas l-a recunoscut ca fiind una dintre slugile lui Dionisos
și l-a lăsat să se trezească din mahmureală la palat.
Apreciindu-i ospitalitatea, Dionisos i-a promis că îi îndeplinește o dorință.
Midas a privit cu ochi lacomi în jurul lui.
În ciuda luxului în care trăia,
nici giuvaerurile, nici mătăsurile fine și decorațiunile nu erau suficiente.
Se gândea că viața lui e fără strălucire; avea nevoie de mai mult aur.
Zeul i-a dat puterea de a transforma în aur
tot ce atinge.
În culmea fericirii, s-a întors la averea lui.
La cea mai mică atingere a lui, pereții palatului s-au transformat,
statuile de piatră au început să strălucească
și pocalele să sclipească.
A început să alerge fericit prin casă,
atingând fiecare obiect până când începea să strălucească.
În scurt timp, palatul se umpluse cu aur
și râsul în delir al regelui Midas răsuna din toți pereții.
Obosit și înfometat de atâta dezlănțuire,
Midas a luat un ciorchine de strugure din fructiera lui aurită.
Dar cât pe ce să-și spargă dinții,
pentru că se transformase în metal în gura lui.
Când a luat o bucată de pâine, firimiturile i s-au întărit în mână.
Frustrat, se aruncă în pat,
dar descoperi că pernele sale de puf se transformaseră în aur curat.
Auzindu-i plânsul plin de frustrare, fiica lui intră în cameră.
Dar când Midas vru să o atingă,
văzu cu groază cum se transformă într-o statuie de aur.
Îngrozit de ceea ce făcuse,
Midas i-a implorat pe zei să îl scape de această putere.
Făcându-i-se milă de nesăbuitul rege,
Dionisos i-a spus lui Midas să își spele mâinile în Râul Pactolus.
Când Midas s-a băgat în râu, aurul s-a scurs din degetele sale.
Când s-a întors acasă și a găsit-o pe fiica lui în viață,
iar palatul revenise la normal, s-a bucurat.
V-ați fi gândit că și-a învățat lecția,
însă câteva săptămâni mai târziu, Midas a mai făcut o greșeală,
jignind pe Apolo, zeul muzicii și soarelui spunând că Pan cântă mai bine.
Disprețuitor, Apolo a spus că regele are probabil urechi de măgar
dacă are o părere atât de eronată, drept urmare l-a transformat pe Midas.
Regretând încă o dată purtarea sa,
Midas își ținea urechile ascunse în public.
Doar bărbierul lui le văzuse,
însă jurase să țină secretul când l-a tuns odată.
Bărbierul își înăbușea râsul, abținându-se să spună cuiva,
deși acest secret îl chinuia.
Într-o zi, a ieșit afară din oraș și a săpat o groapă în pământ.
Apropiindu-și capul de pământ,
bărbierul disperat a șoptit: „Midas are urechi de măgar."
În scurt timp, a răsărit un mănunchi de trestii
în locul unde bărbierul își îngropase cuvintele.
Când bătea vântul, purta ecoul șoaptelor cu briza care adia:
„Midas are urechi de măgar."
La auzul acestora, măgarii de pe câmp ridicau capetele în semn de recunoaștere,
iar oamenii chicoteau la prostia regelui lor.
Cu atingerea de aur și urechile de măgar, Midas nu a fost un conducător apreciat.
Și în timp ce alți conducători au fost onorați cu statui și temple,
poporul lui i-a păstrat o amintire puțin diferită:
în adâncimile râului strălucitor și în adierile vântului Frigiei.