"Van, mi arany, bár nem fénylik..." Tolkien/Göncz Árpád: A gyűrű szövetsége
Kelekótya elképzeléseivel és az istenekkel való ostoba viselkedésével
Midasz király igazságtalan kézzel irányította Phrügia ősi királyságát.
A görög mitológiában bohém vezetőként ismerték,
akinek a tréfái szórakoztatták a népét és nyugtalanították az isteneket.
Midasz a fényűzés bódulatában töltötte napjait,
elkényeztetve magát és szeretett lányát, tömve magát lakomákon és nyelve a bort.
Nem meglepően Dionüszoszhoz,
a bor, karnevál és színjátszás istenéhez vonzódott.
Egy nap, Midasz észrevett egy szatírt,
aki éppen szundikált a rózsakertjében, és nem éppen a virágok illatától volt részeg.
Midasz felismerte, hogy a szatír Dionüszosz egyik követője
és megengedte, hogy másnaposságát a palotában kezelje.
Dionüszosznak tetszett a király vendéglátása, és teljesítette egy kérését.
Midasz egy kapzsi pillantással körültekintett.
Annak ellenére, hogy luxusban élt,
nem volt az a drágakő, legfinomabb selyem vagy csodás dísz, ami elég lett volna.
Úgy érezte, hiányzik a csillogás az életéből, és még több aranyra vágyott.
Midaszt átjárta a erő, amit az isten adott neki ahhoz,
hogy bármit arannyá változtasson, amihez ér.
Mámorító, átváltoztatta a vagyonát.
A palota falai a legkisebb érintésre átalakultak,
a kőszobrok ragyogtak
a serlegek csillogtak.
Teljes őrületben vágtatott át a palotán,
megérintve minden egyes tárgyat, amíg az fényessé nem vált.
A palota hamarosan dugig volt arannyal,
és Midasz őrült kacajától visszhangoztak a falak.
A tombolástól kimerülve és éhesen
Midasz kezébe vett egy fürt szőlőt az újonnan bearanyozott gyümölcstálból.
De majdnem beletörte a fogát,
amikor a gyümölcs fémmé változott a szájában.
Amikor felvett egy vekni kenyeret, megkeményedett a kezében.
Mikor csalódottan bevetette magát az ágyába,
akkor vette észre, hogy a plüss párnák tömör arannyá változtak.
Hallván apja reményvesztett kiáltozását, a lánya lépett be a szobába.
De amikor Midasz felé nyúlt,
megrettenve látta, hogy aranyszoborrá dermesztette őt.
Elborzadva attól, amit tett,
Midasz könyörgött az isteneknek, hogy szabadítsák meg az erejétől.
Megsajnálva a bolond királyt,
Dionüszosz azt mondta Midasznak, mossa meg a kezét a Pactolus folyóban.
Amikor Midasz beleért a folyóba, az arany kicsorgott az ujjaiból.
Amint Midasz visszatért, örvendezve látta,
hogy lánya újra eleven, palotája pedig olyan, mint régen.
Azt gondolnánk, megtanulta a leckét,
de alig pár héttel később, Midasz újabb baklövést követett el,
megsértve a zene és nap istenét, Apollót, Pánt nagyobb zenésznek kiáltva ki.
Apolló gúnyosan kijelentette, hogy a királynak bizonyára szamárfülei vannak,
hogy ennyire tévesen ítélkezik, és ennek megfelelően átváltoztatta Midaszt.
Újra csak megbánva viselkedését,
a nyilvánosság elől elrejtette szőrös fülét.
Azt csak borbélya láthatta,
akinek titoktartást kellett fogadnia egy nagyon kellemetlen hajvágáskor.
A borbély elfojtotta nevetését és küzdött a vággyal, hogy elmondja valakinek.
mígnem a titok felemésztette.
Egy nap kiment a városon kívül és ásott egy gödröt a földbe.
Beledugva fejét a földbe, a kétségbeesett borbély azt suttogta:
"Midasznak szamárfülei vannak."
Hamarosan egy csoport nád nőtt ki azon a helyen,
ahol a borbély eltemette szavait.
Amikor a szél fúni kezdett, továbbadta a suttogás visszhangját:
"Midasznak szamárfülei vannak."
A hang hallatán szamarak ütötték fel fejüket a felismeréstől,
az emberek pedig magukban kuncogtak a király oktalanságán.
Aranyérintésével és szamárfüleivel nem a legtiszteletreméltóbb uralkodó volt.
És míg más vezetőknek szobrok és templomok által tisztelegnek,
az ő népe egy kicsit másképp őrzi emlékét:
a csillogó folyó mélyén és a phrügiai szél susogásában.