עם הרעיונות הפזיזים שלו וההתמודדויות האויליות שלו עם האלים,
המלך מידאס שלט בממלכה העתיקה של פריגיה עם יד לא יציבה.
הוא היה ידוע במיתולוגיה היוונית כשליט סורר
שהתעלולים שלו בילבלו אנשים והציקו לאלים.
מידאס בילה את ימיו בערפול חושים של הדר,
מפנק את עצמו ואת בתו האהובה ומפטם את עצמו במשתים ויין.
לא מפתיע שהוא הרגיש זיקה לדיוניסוס,
אל היין, הקרנבל וההופעות.
יום אחד, מידאס גילה סטיר
מנמנם בגן הורדים שלו שתוי מיותר מריח הפרחים.
מידאס הכיר את הסטיר כאחד מחסידי דיוניסוס
ונתן לו לטפל בחמרמורת שלו בארמונו.
מרוצה מקבלת הפנים של המלך, דיוניסוס הציע להעניק לו משאלה אחת.
מידאס הטיל עין חומדת על סביבתו.
למרות הפאר בו הוא חי,
אף כמות של תכשיטים יקרים, המשי הטוב ביותר או קישוט נפלא לא הרגיש מספיק.
חייו, הוא חשב, היו חסרים זוהר; מה שהוא היה צריך היה יותר זהב.
האל שלח את הכוח להפוך כל דבר בו המלך נגע לזהב
לזרום בעורקיו של מידאס.
נלהב, הוא פנה לרכושו.
במגע הקל ביותר שלו, קירות הארמון השתנו,
פסלי אבן זהרו,
וגביעים נצצו.
היא דהר דרך ביתו בטרוף,
נגע בכל פריט עד שקיבל ברק זוהר.
במהרה הארמון התמלא זהב,
והצחוק המטורף של מידאס הדהד מהקירות.
מותש ורעב מההשתוללות שלו,
מידאס הרים אשכול ענבים מהקערה המוזהבת שלו.
אבל הוא כמעט ניפץ את שיניו,
מאחר והפירות הפכו למתכת בתוך פיו.
כשהוא אסף כיכר לחם, הפרורים התקשו בידיו.
הוא הטיל את עצמו על מיטתו ביאוש,
מידאס גילה שהכריות הרכות שלו הפכו לזהב מוצק.
כששמעה את בכיו המתוסכל, ביתו נכנסה לחדרו.
אבל כשמידאס הושיט ידו אליה,
הוא ראה באימה שהוא הקפיא אותה לפסל מוזהב.
מבועת ממה שעשה,
מידאס התחנן לאלים להפטר מכוחו.
מתוך רחמים על המלך הטיפש,
דיוניסוס אמר למידאס לרחוץ את ידיו בנהר פקטולוס.
כשמידאס הושיט ידיו לנהר, הזהב התנקז מקצות אצבעותיו.
מידאס חזר לביתו וגילה את ביתו בחיים
ואת ארמונו חזרה לקדמותו, והוא שמח.
הייתם חושבים שהוא למד לקח,
אבל רק שבועיים מאוחר יותר, מידאס נכשל שוב,
העליב את אל המוזיקה והשמש אפולו כשהצהיר על פאן כמוזיקאי גדול יותר.
אפולו הכריז בלעג שלמלך חייבות להיות אוזני חמור
לעשות כזו טעות בהערכה, ושינה את מידאס בהתאם.
שוב מתחרט על התנהגותו,
מידאס שמר על אוזניו השעירות חבויות מהציבור.
הן נראו רק על ידי הספר שלו,
שנשבע לסודיות במהלך תספורת מאוד מוזרה.
הספר השתיק את צחוקו ונלחם בתשוקה לספר למישהו,
ועדיין הסוד כילה אותו.
יום אחד, הוא הלך מחוץ לעיר וחפר בור באדמה.
הכניס את ראשו לאדמה,
הספר הנואש לחש, "למידאס יש אוזני חמור."
מעט לאחר מכן, קבוצת עשבים צצה
בנקודה בו הספר קבר את מילותיו.
כשהרוח נשבה, הם נשאו את הדי לחישותיו דרך הרוח:
"למידאס יש אוזני חמור."
לשמע הקולות, חמורים בשדה הרימו ראשייהם בהכרה
ואנשים צחקקו לעצמם על מעלליו של המלך.
עם מגע הזהב ואוזני החמור, מידאס לא היה השליט הכי מוערך.
ובמקום בו מנהיגים אחרים כובדו עם פסלים ומקדשים,
אנשיו זכרו אותו מעט אחרת:
במעמקי הנהר המנצנץ ורשרוש רוח הפריגיאן.