Imaginează-ți un loc atât de întunecos
încât nu-ți vezi vârful nasului.
Cu ochi deschiși sau închiși, totuna,
căci acolo nicodată nu răsare Soarele.
De-asupra capului vezi o lumină.
Când pornești să vezi ce e,
o lumină albastră se mișcă de-asupra.
„Aș putea privi asta o viață” – crezi tu.
Dar nu-i așa
deoarece gura unui pește-pescar tocmai se deschide
și te înghite de viu.
Ești doar una dintre creaturile
de pe fundul oceanului care a învățat prea târziu
să aprecieze puterea bioluminescenței.
Bioluminescența e capacitatea
unor vietăți de a produce lumină.
Organismul uman poate produce
unghii și ceară în urechi,
dar aceste organisme pot transforma
părți ale corpului în bastoane lucitoare.
Ca și cum natura le-a făcut gata de-a se etala.
De ce?
Într-un fel sau altul,
bioluminescența mărește șansa de supraviețuire.
De exemplu la licurici,
capacitatea de a străluci în verde
îl ajută să-și atragă un partener într-o noapte caldă de vară,
dar e doar unul dintre multele vietăți ce pot străluci.
Viermele „de cale ferată”, Phrixothrix hirtus,
își poate lumina corpul în două culori:
roșu și verde.
Ai mânca ceva
ce arată ca o pistă de aterizare?
N-ar face asta niciun prădător în toate mințile.
Luminile intermitente păzesc viermele.
Apoi, crevetele de adâncime,
Acantherphyra purpurea.
Când se simte amenințat,
lansează pe gură un nor luminos.
Cine nu fuge departe
când se vomită pe el?
În plus, acea „vomă” atrage prădători mai mari
ce se hrănesc cu inamicii crevetelui.
Și dacă nu ai bioluminescență?
Nicio problemă!
Organismele vii au și alte modalități
de a face ca bioluminescența să lucreze pentru ele,
chiar dacă nu s-au născut echipate să strălucească.
Să revedem peștele-pescar
chiar înainte de a încerca să te înghită.
Momeala strălucitoare pe capul său?
Ea vine dintr-un buzunar de piele numit esca.
Esca conține bacterii bioluminescente.
Peștele-pescar nu poate străluci în sine,
așa că are în schimb un sac de bacterii strălucitoare.
Vă amintiți de licurici?
El însuși strălucește.
În felinarul său există două substanțe chimice,
luciferină și şi luciferază.
Când licuriciul își combină luciferaza și luciferina
în prezența oxigenului
și a combustibilului celular numitul ATP,
reacțiile chimice eliberează energie sub formă de lumină.
Odată ce oamenii de știință și-au dat seama
cum produce licuriciul luciferază şi luciferină,
prin inginerie genetică,
ei au făcut ca această fotoreacție
să se producă și la alte organisme care nu pot străluci.
De exemplu, ei au inserat într-o plantă de tutun
gene sau instrucțiuni pentru o celulă,
pentru a produce luciferază și luciferină de licurici.
Acestea fiind introduse, planta de tutun a urmat instrucțiunile
strecurate în ADN-ul său și a început să lumineze ca un pom de Crăciun.
Frumusețea bioluminescenței,
spre deosebire de Soare sau un bec incandescent,
e că nu este fierbinte.
Are loc într-un interval de temperată
care nu arde organismul.
Și spre deosebire de un baston strălucitor
a cărui strălucire descrește treptat pe măsura consumării substanțelor chimice din interior,
reacțiile de bioluminiscență folosesc resurse regenerabile.
E unul din motive pentru care inginerii
încearcă să producă copaci bioluminiscenți.
Gândește-te, plantați pe marginea șoselelor,
ei ar putea lumina drumul, folosind doar oxigen
și alte resurse curate, gratuite.
Am vorbit despre avantajul în supraviețuire!
Aceasta ar putea ajuta planeta să trăiească mai mult.
Te-ai surprins gândindu-te la alte modalități
de a pune bioluminescența să facă treabă bună?
Bastonul luminos pe care-l agiți
te poate ajuta să-ți găsești partener,
dar cum altfel ți-ar putea îmbunătăți bioluminescența șansa de supraviețuire?
Când începi să gândești așa,
ai văzut lumina.