Вау, яка честь. Мені завжди було цікаво, як це.
Отже, 8 років тому я отримав найгіршу пораду в моєму житті щодо роботи.
Один товариш сказав мені:
"Не турбуйся про те, чи подобається тобі теперішня робота.
Вона ж лише задля заповнення резюме".
Я щойно повернувся з Іспанії, де жив певний час,
і працював у компанії "Fortune 500". Я думав: "Це чудово.
Я зроблю вагомий внесок для світу".
Я уявляв все саме так. Приблизно за 2 місяці
помітив, що кожного ранку о 10 годині я відчуваю непереборне бажання
розтовкти свою голову об монітор комп'ютера.
Не знаю, чи хто-небудь відчував подібне.
Досить швидко я помітив, що всі конкуренти навколо
вже автоматизували роботу, подібну моїй.
Це саме тоді, коли я отримав таку мудру пораду "заповнити" резюме.
Я намагаюсь з'ясувати,
з якого двоповерхового вікна мені вискочити та все змінити,
та натрапляю на цілковито протилежну пораду від Уоррена Баффета.
Він сказав: "Йти на роботу, щоб заповнити резюме, це все одно, що залишати секс на старість".
(Сміх)
Мені потрібно було почути це.
За два тижні мене вже не було на тій роботі. Я мав твердий намір
знайти щось, що я міг би зіпсувати. Так скрутно мені було.
Я хотів на щось впливати, байдуже, на що саме.
Незабаром я зрозумів, що я не самотній.
Виявилось, що понад 80 відсотків людей
незадоволені своєю роботою.
Я гадаю, що цей простір інший,
але такими є середні показники з досліджень "Делойт".
Отож, я хотів дізнатись, що відрізняє тих, інших людей,
людей, закоханих в свою роботу, яка змінює світ,
які щодня прокидаються натхненими,
і потім, що з тими 80 відсотками,
життя яких сповнене тихого відчаю.
Я почав брати інтерв'ю у людей, які виконують роботу, яка їх надихає,
читав книжки та проводив дослідження,
загалом 300 книжок про цілі, кар'єру і таке подібне,
повне занурення, насправді з егоїстичної причини -
знайти роботу, яку б я не міг не робити,
яка була б саме для мене.
В процесі все більше та більше людей запитували мене:
"Ви цікавитеся кар'єрою.
Мені не подобається моя робота. Як щодо обіду?"
Я відповідав: "Авжеж". Але попереджав,
що тепер і моя ставка була також 80 відсотків.
Тобто серед людей, з якими я обідав, 80 відсотків залишали роботу
впродовж двох місяців.
Я пишався цим, і в цьому не було ніякої магії.
Я ставив їм лише одне питання:
"Чому Ви виконуєте роботу, яку виконуєте?"
Часто-густо відповідь була:
"Тому що мені так сказали".
Так я зрозумів, як багато людей довкола нас
деруться нагору по драбині лише тому, що хтось так сказав,
щоб вкінці драбини упертися не в ту стіну,
або взагалі у порожнечу.
Що більше часу я витрачав на цих людей та цю проблему,
то більше думав про те, щоб створити спільноту,
місце, де люди б почувалися, як свої,
де можна все робити по-своєму,
вибирати вільний шлях, де людей підбадьорювали б
та надихали до змін?
Згодом це стало тим, що я називаю "Живи, як легенда",
я поясню це трохи пізніше.
Зробивши ці відкриття, я виявив каркас
з трьох простих речей,
спільних для всіх палких змінювачів світу,
незважаючи, чи Ви - Стів Джобс, чи Ви лише, скажімо,
хазяїн булочної наприкінці вулиці.
Але робота символізує Вашу особистість.
Я хочу поділитись цими речами і використати їх, як лінзу
сьогодні і, сподіваюсь, все наше подальше життя.
Перший з цих трьох кроків у пошуках роботи вашої мрії -
зазирнути до себе в душу та зрозуміти себе,
бо якщо ви не знаєте, чого шукаєте,
ви ніколи того не знайдете.
І ніхто не зробить це за вас.
Серед основних предметів в університеті немає пристрасті, цілі та кар'єри.
Може, це мала б бути подвійна спеціалізація,
але я не можу почати навіть з цього.
Зауважте, що ви довше вибираєте телевізор для гуртожитку,
ніж основний предмет та галузь навчання.
Справа в тому, що це ми повинні знайти відповідь,
і нам потрібен каркас, нам потрібен дороговказ, компас.
Отже, наш перший крок - знайти, в чому полягають наші унікальні переваги.
Що саме ми робимо з любов'ю, щойно прокинувшись, незалежно,
платять нам за це чи ні, за що люди нам дякують?
"Знайдіть свої сильні сторони 2.0" - книжка та онлайн-інструмент.
Я дуже рекомендую її, щоб зрозуміти, що вам добре дається від природи.
Наступне, які наші орієнтири чи пріоритети при ухваленні рішень?
Що для нас найважливіше - люди, наша сім'я, здоров'я,
або досягнення, успіх і таке подібне?
Ми повинні розібратися, що саме, щоб ухвалювати рішення,
коли ми знаємо, до чого лежить душа,
ми не продамо це з якоїсь причини за безцінь.
Тепер наступний крок - наш досвід.
Ми всі володіємо досвідом. Ми набуваємо його щодня, щохвилини
щодо того, що ми любимо, а що - ні,
що нам дається легко, а що - навпаки.
Якщо ми не звернемо уваги на наш досвід,
не засвоїмо набутих знань,
не застосуємо їх у житті, ми цей досвід змарнуємо.
Щодня, щотижня, щомісяця кожного року
я витрачаю певний час, міркуючи, що було правильним,
що - неправильним, і що я хочу повторити,
чого я хочу мати більше в житті.
Навіть більше, коли ви бачите людей, особливо сьогодні,
які надихають вас, про яких ви кажете:
"О, Боже, що Джеф робить, я хочу бути, як він".
Чому так? Відкривайте щоденника.
Записуйте, що в них такого, що надихає?
Це не буде абсолютно все з їхнього життя,
але щоб це не було, робіть нотатки,
і за деякий час ми отримаємо скарбницю ідей,
які ми зможемо застосовувати в житті, щоб жити з більшим запалом
та більше впливати на все довкола.
Тому що, коли ми починаємо складати це все докупи,
ми зможемо визначити, що для нас насправді означає успіх,
а без усіх частин цього компаса - це неможливо.
В підсумку ми маємо такий сценарій життя,
коли всі, здається, живуть, деручись по драбині в нікуди.
Як у фільмі "Волл-стріт-2", якщо хтось дивився,
простий офісний робітник питає гендиректора, банкіра з Волл-стріт:
"Скільки Вам треба? Усі знають, скільки їм треба.
Якщо вони одержать такі гроші, то все покинуть".
А той відповідає: "О, це просто. Більше".
І посміхається.
Це прикрий факт для більшості людей,
які не з'ясували, що для них справді важливе,
і продовжують ганятися за речами, які нічого не значать,
але ми так робимо, бо усі кажуть, що ми повинні.
Коли ми складемо всі компоненти,
ми зможемо ідентифікувати речі, які оживляють нас.
Знаєте, раніше пристрасть могла прийти і поплескати вас по плечу,
або з'явитися в роботі, ви могли відкинути її
тому, що не знали, як її ідентифікувати.
Але якщо ви знаєте, ви зрозумієте - ось це збігається з моїми перевагами,
моїми цінностями, з моєю особистістю,
так що я вхоплю це в оберемок, зроблю з цим що-небудь,
і піду за цією можливістю та спробую зробити свій внесок.
"Живи, як легенда" та рух, який ми створили,
не існували би, якби я не мав цього компаса ідентифікації:
"А це щось, я хочу цим скористатися та створити щось істотне".
Коли ми не знаємо, що шукаємо, ми ніколи його не знайдемо,
Щойно ми маємо ці рамки, цей компас,
тоді ми можемо рухатися далі - то не я там, нагорі -
роблячи неможливе та розштовхуючи наші межі.
Є дві причини, чому люди не беруться за щось.
Або вони самі кажуть собі, що не зможуть,
або інші люди кажуть їм, що вони не зможуть.
Так чи інакше, ми віримо в це.
Ми або кидаємо справу, або не беремося взагалі.
Насправді, все було неможливим, поки хтось це не зробив.
Будь-який винахід, будь-що в світі,
спочатку здавалося божевільним.
Роджер Баністер та "1,6 км за 4 хвилини". Було фізично неможливо
перевершити цей результат у змаганнях по бігу,
поки Роджер Баністер взяв та перевершив.
Що сталося далі?
Через два місяці 16 осіб перевершили цей результат.
Ті речі, які ми тримаємо в голові, вважаємо неможливими,
часто лише є віхами, яких можна досягнути,
якщо зможемо вийти за наші рамки.
Думаю, що це помітно на можливостях вашого тіла в фітнесі
більш, ніж в будь-чому, бо ми можемо їх контролювати.
Ви не вірили, що пробіжите 1,6 км,
ви показуєте собі, що можете - 1,6 км або 3,
або й марафон, або скинути 2 кілограми, абощо,
ви відчуваєте, як впевненість зміцнюється,
і її можна перенести на всі сфери вашого життя.
У мене з друзями це увійшло в звичку.
У нас невелика група. Ми шукаємо фізичних пригод,
і нещодавно я сам опинився у скрутному становищі.
Я боюся глибокої, темної, синьої води.
Я не знаю, чи хтось має такий самий страх.
Просто я переглянув фільм "Щелепи" 1, 2, 3 та 4 шість разів,
коли був ще дитиною.
Якщо вода вище цього рівня, вона каламутна, я можу відчути це прямо зараз.
Присягаюсь, що в цьому щось є.
Навіть на озері Тахо, де вода чиста, повністю необґрунтований жах,
дурниці, але це так.
Так чи інакше, три роки тому я опинився на буксирі
тут, поряд, у затоці Сан-Франциско.
Дощовий день зі штормом та поривчастим вітром, людей нудило на судні,
а я, одягнувши гідрокостюм, сидів та дивився за вікно
з відвертим жахом, думаючи, що скоро попливу в обійми смерті.
Я збирався перетнути вплав протоку Ґолден-Ґейт.
Думаю, хто-небудь в цій кімнаті, можливо, раніше це вже робив.
Отже, я там сиджу, а мій приятель Джонатан, який умовив мене на це,
приходить та бачить, в якому я стані.
І каже: "Скотт, друзяко, що найгірше може трапитися?
Ти вдягнув гідрокостюм. Ти не підеш на дно.
Якщо не зможеш доплисти, лише заскоч на один з 20 каяків.
Якщо атакуватиме акула, чому вона мусить вибрати саме тебе
серед більш, як 80 людей у воді?" Дякую, це допомагає.
Наостанок кидає: "Та розслабся, спробуй розважитись. Удачі".
Він пірнає та пливе геть. Добре.
Виявилося, що його підбадьорювання спрацювали, я відчув цілковите заспокоєння,
мабуть, через те, що Джонатан на 13 років старший від мене.
(Сміх)
Серед 80 людей, які пливли того дня,
65 були віком від 9 до 13 років.
Подумайте, як би змінилося ваше світосприйняття,
якби в дев'ять років ви усвідомили, що зможете проплисти 2,5 км
у 13-ти градусній воді від Алькатрас до Сан-Франциско.
На що ви б тоді відважилися?
Від чого б ви не відмовилися? Що б ви спробували?
Коли я допливав, я досяг Акватік-Парку.
Коли виходив з води,
звісно, половина дітей вже фінішувала,
тож вони мене підбадьорювали і всі разом раділи.
Моя голова була, як льодяник, якщо хтось взагалі плавав у затоці,
я намагався очистити від льоду обличчя та спостерігав, як інші фінішують.
Я побачив одного хлопця, з ним щось було не добре.
Він ось так розмахував руками.
Він насилу міг вхопити трохи повітря, і його голова знову занурювалася.
Я помітив інших батьків, які теж спостерігали,
присягаюся, вони думали те саме, що і я:
"Ось чому ви не дозволяєте 9-річним плисти від Алькатрас".
Це було не через втому.
Зненацька двоє батьків побігли та підхопили його.
Вони несли його на своїх плечах, тягли його ось так,
зовсім пониклого.
Потім, зненацька, вони пройшли ще кілька кроків
і плюхнули хлопця в інвалідний візок.
Він кулаками зробив жест перемоги, найбожевільнішої з бачених мною.
Я досі відчуваю тепло та енергію цього хлопця,
коли він зробив це досягнення.
Я бачив його того дня раніше в інвалідному візку.
Гадки не мав, що він збирається плисти.
Маю на увазі, де він буде через 20 років?
Скільки людей говорило йому, що він не зможе доплисти, що він помре?
Ви доводите людям і собі, що це не так,
що ви можете зробити додаткове зусилля
і наблизитися до неможливого.
Ви не зобов'язані бути найшвидшим марафонцем у світі,
переборіть лише свої власні "неможливо".
Це починається з маленьких кроків.
Найкращий спосіб зробити це -
оточити себе пристрасними людьми.
Найшвидший спосіб робити речі, які зробити неможливо, -
це оточити себе людьми, які вже їх роблять.
Ось цитата з Джима Рона:
"Ви є середнє з п'яти людей, з якими ви проводите більшість часу".
Не існує більшого лайфхаку в історії людства
для того, щоб потрапити, звідки ви є, туди, де хочете опинитися,
ніж люди, яких ви добираєте у свій куток рингу.
Вони змінюють геть усе, це доконаний факт.
У 1898 році Норман Тріплет провів дослідження з групкою велосипедистів,
вимірюючи їхній час навкруги трека в групі
та індивідуально.
Він з'ясував, що велосипедисти в групі завжди їдуть швидше.
Відтоді це було перевірено в усіх сферах життя,
і знову, й знову доведено,
що люди навколо вас та ваше середовище визначають все.
Ви ладні впливати на це, і це справедливо в обох напрямках.
Те, що 80 відсоткам людей не подобається їхня робота,
означає, що більшість людей навколо нас, не саме тут, але скрізь,
сприяють самовдоволенню та утримують нас від досягнень, які важливі для нас.
Тому ми повинні добирати своє оточення.
Я сам опинився в подібній ситуації,
особистий приклад, кілька років тому.
У кого-небудь були хобі чи пристрасть, які би поглинули вас з головою,
неймовірною кількістю часу, який був конче потрібен для справ,
але ніхто не звертав уваги, і з того нічого не виходило?
Чотири роки я намагався побудувати рух "Живи, як легенда",
щоб допомагати людям знаходити роботу, яка б їх надихала.
Я робив, все що міг,
і тільки три людини звернули на це увагу.
Вони всі ось там: мої мама, тато та дружина Челсі.
Дякую вам, рідні, за підтримку.
(Оплески)
Хоча я прагнув цього неймовірно, цей рух за чотири роки зріс на нуль відсотків.
Я вже був ладний його прикрити,
але саме в цей час
перебрався до Сан-Франциско і почав зустрічати досить цікавих людей,
у яких був божевільний стиль життя - пригоди,
бізнес, вебсайти, блоги,
життя, сповнене пристрастей та неоціненної допомоги людям.
Один з моїх друзів, зараз у нього сім'я з восьми осіб,
і він забезпечує усю свою сім'ю
веденням блогу двічі на тиждень.
Вони тільки-но повернулися після місяця в Європі, всі разом.
Це вразило мене. Хіба таке можливо?
Я отримав неймовірний поштовх, побачивши це,
і, замість згорнути проект, серйозно взявся за нього.
Я робив все, що міг, використовуючи час
кожної прогулянки, щоб переслідувати цих молодих людей,
бути весь час поруч, під час пива чи тренувань, неважливо.
Після 4 років нульового зростання,
за 6 місяців спілкування з такими людьми,
спільнота "Живи, як легенда" виросла в 10 разів.
У наступні 12 місяців вона виросла в 160 разів.
Сьогодні більше, ніж 30 000 осіб з 158 країн
використовують наші кар'єрні та з'єднувальні інструменти щомісяця.
Вони з'єднані в спільноту пристрасних людей,
які натхненні можливістю, про яку я мріяв
для проекту "Живи, як легенда" так багато років.
Люди змінюють усе, і ось тому -
знаєте, ви питаєте, що відбувається.
Чотири роки я нікого тут не знав,
і навіть не знав, що існують люди, які можуть робити подібні речі,
що можливі рухи, подібні до цього.
Потім я потрапив у Сан-Франциско, і усі навколо робили неймовірні речі.
Це стало звичним, і мої думки переключилися з "як я зможу це зробити"
на "я не зможу цього не зробити".
Тоді, коли це відбувається, коли перемикач клацає у вашій голові,
ця хвиля накриває увесь ваш світ.
Незалежно від вас, ваші стандарти підвищуються настільки.
Вам не потрібно змінювати ваші цілі. Вам треба тільки змінити оточення.
І все. І ось чому я обожнюю перебувати серед цієї групи людей,
чому я відвідую кожен захід TED
і переглядаю їх на iPad по дорозі на роботу, всі підряд.
Тому що це група людей, яка надихає можливість.
У нас є цілий день, який ми проведемо разом, і навіть більше.
Підсумовуючи, про терміни цих трьох стовпів.
Вони всі мають одну річ, спільну для них більше, ніж будь-що.
Вони на 100 відсотків під нашим контролем.
Ніхто не може сказати вам, що ви не в змозі осягнути своє єство,
що ви не можете розширити свої рамки,
знайти власні "неможливо" та посунути їх,
що ви не можете оточити себе людьми, які вас надихають,
або позбавитися тих, які тягнуть вас донизу.
Ви не контролюєте рецесію.
Вам не підвладні звільнення або автомобільна аварія.
Більшість подій ніяк від нас не залежать.
Але ці три речі абсолютно в нашій владі.
Вони здатні змінити наш світ, якщо ми вирішимо щось з ним зробити.
Це реально, це починає відбуватися все з більшою кількістю людей.
Щойно я прочитав у "Форбс", що уряд США вперше повідомив,
що за місяць більше людей залишило роботу з власного бажання,
ніж було звільнено.
Вони подумали, це аномалія, але це відбувалося 3 місяці поспіль.
Тільки-но люди розуміють, що це середовище несприятливе,
люди показують середній палець цьому життю
і всьому, що інші кажуть вам робити,
змінюючи на те, що дійсно важливе для них, роблячи те, що їх надихає.
Насправді, люди прокидаються для можливостей,
бо єдине, що обмежує можливість в наші часи - це уява.
Це вже більше не кліше.
Неважливо, чим ви захоплюєтеся, яка ваша пристрасть, яке хобі.
Якщо це плетіння, ви можете знайти когось, хто запаморочливо плете,
і вчитися в нього. Обмежень немає.
Ось для чого увесь цей день. Навчитися у товаришів, які доповідають.
Ми рекомендуємо таких людей у "Живи, як легенда" щодня,
тому що, коли звичайні люди роблять надзвичайні речі
і ми можемо бути поряд,
це стає буденним для нас.
Це не означає бути, як Ганді чи Стів Джобс, робити щось божевільне.
Це означає робити щось вагоме для вас,
і впливати на світ так, як можете тільки ви.
Говорячи про Ганді, він був "адвокатом відновлення",
такий термін я чув,
він мав покликання до чогось більшого, що багато значило для нього,
що він не міг не робити.
Ось вам його цитата, з якою я прямую своїм життям:
"Спочатку вони ігнорують вас, потім - сміються,
далі - борються з вами, далі ви перемагаєте".
Все було неможливим, допоки хтось це не зробив.
Ви можете триматися людей, які кажуть, що це не може бути зроблено,
кажуть, що ви дурень, якщо намагаєтеся,
або оточити себе людьми, які надихають можливість,
такими людьми, як є в цій кімнаті.
Тому що я розглядаю це, як нашу відповідальність - показати світові,
що те, що виглядає неможливим, може стати новим стандартом.
І це вже відбувається.
По-перше, робіть речі, які нас надихають,
так, щоб ми могли надихнути інших людей робити речі, які надихають їх.
Але ми не зможемо знайти цих речей,
поки не знатимемо, що шукаємо.
Ми повинні виконати свою частину роботи,
бути в цьому наполегливими та зробити ці відкриття.
Тому що я уявляю світ, в якому 80 відсотків людей люблять свою роботу.
Як це буде виглядати?
Якими будуть інновації? Якими будуть ваші стосунки з людьми навколо?
Все почне змінюватися.
Насамкінець, маю до вас одне запитання, друзі.
Я вважаю, що це єдине вагоме питання.
Ось воно: яку роботу ви не можете не робити?
Відкрийте її, живіть цим,
не тільки заради себе, а заради усіх навколо вас,
тому що це саме те, що починає змінювати світ.
Яку роботу ви не можете не робити?
Дякую, друзі.
(Оплески)