Räck upp handen, och var ärlig,
om du har använt frasen "galet upptagen"
för att beskriva din dag, din vecka, din månad.
Jag är läkare på akutmottagningen,
och "galet upptagen" är en fras du aldrig kommer höra mig använda.
Och efter idag,
hoppas jag att även du slutar använda den.
Detta är varför du inte har råd att använda "galet"
för att beskriva att du är upptagen.
För när vi är i vad jag hänvisar till som "galet upptagen"-läget
är vi helt enkelt mindre kapabla att hantera upptaget.
Här är vad som händer.
Dina stresshormoner stiger och stannar där,
Din verkställande funktion i det prefontala cortexet sjunker
Det betyder att ditt minne, ditt omdöme, din impulskontroll försämras,
och hjärnområdena för ilska och ångest aktiveras.
Känner du det?
Så här är det.
Du kan vara lika upptagen som en akutmottagning
utan känslan av att vara galet upptagen.
Hur?
Genom att använda samma taktiker vi använder.
Våra hjärnor bearbetar stress på samma grundläggande sätt.
Men hur vi reagerar på den
har genom forskning visat sig kunna modifieras.
Vare sig det är nödsituationer eller bara vardaglig, dag-in, dag-ut stress.
Skilj nu på "galet upptagen"-läget
och hur jag ser oss på akuten - i redo-läge.
Redo-läge betyder att vad som än kommer in genom de dörrarna,
vare sig det är en seriekrock,
eller en patient med bröstsmärta som är fast i en hiss,
eller en annan patient med ett föremål fast där det inte borde vara.
När du vet att du verkligen vill fråga.
(Skratt)
Även de dagar du kunde svära på att du höll på att bli lurad
är vi inte rädda.
För vi vet att vad som än kommer in genom akutens dubbeldörrar,
kan vi hantera.
Vi är redo.
Det är redo-läget
Vi har tränat inför det,
och det kan du också göra.
Detta är hur.
Steg ett från galet-läge till redo-läge
är att obevekligen triagera.
I galet-läget är du alltid upptagen, alltid stressad,
för att du reagerar på varje situation på samma sätt.
Skilj på det och redo-läget
där vi triagerar,
vilket betyder att vi prioriterar utifrån medicinsk angelägenhetsgrad.
Detta är inte bara ett bra sätt att göra klart din att göra-lista.
Arbete av dr Robert Sapolsky
visar att individer som inte kan skilja på hot och icke-hot
och reagerar likadant på allt,
har dubbelt så hög nivå av stresshormoner.
Därför är det här är den första färdigheten att lära sig.
Du kan inte ta hand om alla på samma gång,
men det behövs inte heller.
Eftersom vi triagerar.
Röd - direkt livshotande.
Gul - allvarligt, men inte direkt livshotande.
Grön - smärre.
Och vi fokuserar först på de röda.
Hör nu detta.
En del av problemet med galet-läget
är att du reagerar på allt
som om det är rött.
Så börja med att triagera korrekt.
Ha koll på dina röda.
Det är de som är de viktigaste och där du kan göra mest skillnad.
Det är enkelt att bli förvirrad av buller,
men det som är mest högljutt är inte alltid det som är mest rött.
Faktum är att min svårt astmatiska patient är i störst fara när han är tyst.
Men min patient här borta, som kräver att jag ger henne smaksatt kaffegrädde,
hon är högljudd men hon är inte röd.
Jag ska ge er ett exempel från mitt eget liv.
Förra våren blev mitt hus översvämmat,
min ettåring var på akuten,
jag skulle ha haft en välgörenhetsgala på min fyraårings skola
och det sista kapitlet på min bok var mer än försenat.
Kanske inte ironiskt, det var kapitlet om stress.
(Skratt)
Mina röda uppgifter var att få min ettåring frisk
och att avsluta min bok.
Det var det.
Kom ihåg, triagera obarmhärtigt.
Reparationen för husöversvämningen?
Tja, när vi hade stoppat och stabiliserat skadan,
var den inte längre röd.
Den kändes röd,
men det var egentligen bara buller.
Nej, nej allvarligt, det var ganska bullrigt,
Denna bild längst åt höger är jag med proppar i öronen.
för att fokusera på min bok,
under tiden som golvet mekaniskt torkades runt om mig.
Håll koll på dina röda,
och låt inte dina icke-röda distrahera dig från dem.
Förresten, det är befriande med en grön uppgift
för att ibland kunna
påminna dig själv:
"Det där är en grön uppgift. Ingen kommer att dö."
(Skratt)
Det är okej om det inte är perfekt.
Det finns en sista triagenivå som vi använder i de värsta scenarierna.
Och det är svart.
De patienter som vi inte kan göra något för.
Där vi måste gå vidare.
Och fastän det känns hemskt,
nämner jag det,
för att ni har era egna motsvarigheter till svarta uppgifter i era liv.
Det är saker som du måste ta bort från din lista.
Och jag tror att många av er vet vad jag pratar om.
För mig var det välgörenhetsgalan
Jag var tvungen att ta ett steg tillbaka.
För som vi på akuten vet,
om man försöker göra allt,
har man inget hopp om att rädda sina röda.
Steg två från galet-läget till redo-läget
är att förvänta sig galet och konstruera för galet.
Hälften av att hantera galet är hur du förberederdig inför det.
Så om vi triagerar på steg ett,
konstruerar vi för att göra de uppgifterna enklare i steg två.
Vetenskap visar oss att ju fler val vi har,
desto längre tid tar varje beslut.
Och ju fler beslut vi måste fatta, desto mer uttröttad blir vår hjärna
och desto mindre kapabel är den att fatta bra beslut.
Därför handlar steg två
om att hitta sätt att minska dina dagliga beslut.
Här är fyra enkla exempel på hur du kan använda det i vardagen.
Planera.
Planera alla veckans måltider på helgen,
så att klockan sex på onsdag kväll
när alla är hungriga, arga och frågar efter pizza,
har du inga beslut att ta för att duka fram en hälsosam måltid på bordet.
Automatisera.
Lämna aldrig något åt minnet som du skulle kunna automatisera,
vare sig det är att schemalägga inköp som frekventa eller i en lista för sparat.
Lokalisera.
Gällande träning,
förvara all utrustning du behöver för en viss aktivitet tillsammans,
laddade och redo
så att du inte lägger energi på att leta efter den.
Och minskad frestelse
för någon som drivs av sockersug.
Någon?
Säg aye, varsågod.
Det är i sig självt en form av galet-läge
och självmedicinering för galet-läget,
men sluta fresta på din viljestyrka.
Konstruera på ett annat sätt.
Om mat är utom räckhåll
så att du behöver använda en pall för att nå den,
även när det gäller choklad,
åt studiedeltagare 70 procent mindre utan att tänka på det.
Jag vet.
Låt det sjunka in i en sekund.
(Skratt)
Konstruera för att förenkla de val du vill göra.
Vilket tar oss det tredje steget från galet-läget till redo-läget
och det är att komma ut ur ditt huvud.
Kom med mig.
En ny berättelse.
Jag arbetar på en filial till en akutmottagning
när en kvinna kommer in för förlossning.
Jag inser att navelsträngen är virad runt barnets hals,
inte en, utan två gånger.
Och jag är den enda läkaren.
Jag var rädd.
Men jag kunde inte låta det få mig ur balans.
Ni förstår, alla blir nervösa.
Alla blir rädda,
men det är vad du gör efter det som spelar roll.
Den första känslan är inte problemet.
Det kan vara ett viktigt tecken.
Problemet kommer när vi låter det få oss ur balans.
När den inre monologen börjar
och vi katastrofierar och vi får sådant där tunnelseende.
Det är så du tänker när du är i galet-läge,
och du kan inte lösa något på det sättet.
Jag lovar att återkomma till berättelsen,
men först, hur kommer jag ut ur mitt eget huvud?
Det finns många taktiker du kanske får höra.
Men jag finner det bäst att aktivt lägga mitt fokus på någon annan.
Att medvetet få mig själv att se personen framför mig,
se mig själv i arenan med dem -
vad behöver de, vad fruktar de
och hur kan jag hjälpa?
Detta kanske låter lite för varmt och gosigt för dig,
men det är det inte.
Faktum är, forskning visar att när man instruerar sin hjärna,
med vad som huvudsakligen är medkänsla,
avbryter vi tunnelseendet och den inre monologen.
Du breddar din uppfattning,
så att din hjärna faktiskt kan ta in vidare information,
då kan du se fler möjligheter och kan ta bättre beslut.
Testa det.
Ha koll på att din interna monolog kan få dig att spåra ur.
Och inse att när du kommer ut ur ditt huvud
är du inte längre i vägen för dig själv.
Vad hände nu med bebisen?
Jag fokuserade, inte på min rädsla,
utan på mamman och bebisen och vad de behövde mig för.
Och fick bort navelsträngen
och en friskt skrikande, sparkande bebis kom ut
precis när pappan sprang sprang in från parkeringen,
"Hej, du har en son, Jag är dr Darria.
Gratulerar, vill du klippa navelsträngen?"
(Skratt)
Och under ett ögonblick
dränkte den högljudda gråten av en nyfödd,
pipen och sirenerna som är de vanliga ljuden på akuten.
Men det var något annat också.
För när jag gick tillbaka från den där mammans rum
såg jag flera av mina andra patienter i närheten.
Jag insåg plötsligt att, trots deras egna problem,
som hade fört dem till akutmottagningen,
hade de alla gått ihop för att heja på denna bebis.
Och nu delade de alla glädjen.
För det är vad som händer när du går från galet-läget till redo-läget
Andra märker det.
Det vill också ha det, de vet bara inte hur,
de behöver bara ett exempel.
Det kan vara du.
Äg det upptagna.
Men sluta kalla det för galet.
Du har alltid haft den förmågan.
Men nu...
är du redo.
Tack så mycket.
(Applåder)