Ovo je mikroraptor,
dinosaurus mesožder sa četiri krila koji je bio dug skoro 60cm,
jeo je ribu
i živeo pre oko 120 miliona godina.
Većina toga što znamo o njemu proizilazi iz ovakvih fosila.
Pa, da li je ova boja samo nagađanje umetnika?
Odgovor je: ne.
Znamo da je ova svetlucavo crna boja tačna
jer su paleontolozi analizirali tragove unutar fosila.
Ali davanje smisla dokazima zahteva pažljivo ispitivanje fosila
i dobro razumevanje fizike svetla i boja.
Pre svega, ovo zapravo vidimo na fosilu:
otisak kostiju i perja sa nagoveštajima ostataka minerala.
Od tih otisaka,
možemo utvrditi da je ovo perje mikroraptora
bilo slično perju modernog dinosaurusa, ptice.
Ali šta pticama daje njihove prepoznatljive razne boje?
Većina perja sadrži samo jedan ili dva pigmenta nalik na boju.
Jarko crvena boja ptice kardinal dolazi iz karotenoida,
istih pigmenata koji šargarepu čine narandžastom,
dok je crna boja njenog lica od melanina,
pigmenta koji boji našu kosu i kožu.
Ali kod ptičjeg perja, melanin nije samo boja.
On stvara šuplje infrastrukture zvane melanozomi
koje mogu da sijaju u svim bojama duge.
Kako bismo razumeli kako ovo funkcioniše,
pomaže da se prisetimo nekih stvari u vezi sa svetlošću.
Svetlost je zapravo mali elektromagnetni talas
koji putuje kroz prostor.
Gornji deo talasa naziva se vrhom
i razdaljina između dva vrha naziva se talasnom dužinom.
Vrhovi kod crvene svetlosti su udaljeni oko 700 milijardi delova metra
a talasna dužina ljubičaste svetlosti još je kraća,
oko 400 milijardi delova metra, ili 400 nanometara.
Kada svetlost padne na tanku prednju površinu
šupljeg melanozoma ptice,
nešto se odbija, a nešto prolazi.
Deo prenešene svetlosti onda se odbija od površine.
Dva odbijena talasa reaguju međusobno.
Obično se poništavaju,
ali kada je talasna dužina odbijene svetlosti
jednaka udaljenosti između dva odsjaja,
onda se pojačavaju međusobno.
Zelena svetlost ima talasnu dužinu od oko 500 nanometara,
tako da melanozomi koji su široki oko 500 nanometara
daju zelenu svetlost,
tanji melanozomi daju ljubičastu svetlost,
a deblji crvenu.
Naravno, komplikovanije je od ovoga.
Melanozomi su zbijeni unutar ćelija, i drugi faktori su bitni,
poput toka kako su melanozomi raspoređeni unutar pera.
Vratimo se na fosil mikroraptora.
Kada su naučnici ispitali otiske njegovog perja pod mikroskopom,
otkrili su nanostrukture koje liče na melanozome.
Rendgenska analiza melanozoma išla je u prilog toj teoriji.
One su sadržale minerale koji bi bili posledica raspadanja melanina.
Naučnici su onda odabrali 20 pera od jednog fosila
i otkrili da su melanozomi ličili jedan na drugog u svih 20,
pa su postali prilično sigurni da je ovaj dinousaurus bio u jednoj boji.
Uporedili su ove melanozome mikroraptora sa onim na današnjim pticama
i pronašli su veliku sličnost, ali ne i savršeno podudaranje,
sa perjem na krilima patke, plavozelene boje koja se preliva.
Ispitivanjem tačne veličine i rasporeda melanozoma,
naučnici su odredili da je perje bilo crne boje koja se prelivala.
Kada možemo da odredimo boju fosilizovanog perja,
paleontolozi traže još fosila sa dobro očuvanim melanozomima.
Otkrili su da je dosta dinousaurusa, uključujući velociraptora
verovatno imalo perje,
što znači da određeni filmovi možda i nisu baš biološki tačni.
Pametnice.