Acesta este microraptorul,
un dinozaur carnivor cu patru aripi, lung de aproape 60 de centimetri,
care mânca pești
și care trăia cu 120 de milioane de ani în urmă.
Majoritatea informațiilor cunoscute provin de la fosile ca aceasta.
Așadar, colorația în acest caz este doar o presupunere artistică?
Răspunsul este nu.
Știm că acest negru lucitor este corect
pentru că paleontologii au analizat indiciile din fosilă.
Însă priceperea dovezilor necesită o examinare amănunțită a fosilei
și o bună înțelegere a fizicii luminii și a culorilor.
În primul rând, iată ce putem vedea pe fosilă:
urmele oaselor și penelor care ne indică depozitele minerale.
Pornind de la aceste urme,
putem determina că aceste pene de microraptor
erau similare penelor dinozaurilor moderni precum păsările de azi.
Dar ce oferă păsărilor multitudinea de culori specifice?
Majoritatea penelor conțin unul sau doi coloranți asemenea pigmenților.
Roșul cardinalului comun provine de la carotenoide,
același pigment care face morcovul portocaliu,
în timp ce negrul feței este dat de melanină,
un pigment care dă culoare părului și pielii noastre.
În cazul penelor păsărilor însă, melanina nu este propriu-zis un colorant.
Aceasta formează nanostructuri numite melanozomi,
care pot lumina în orice culoare a curcubeului.
Pentru a înțelege cum funcționează,
ar fi util să ne amintim câteva detalii despre lumină.
Lumina este o mică undă electromagnetică care călătorește prin spațiu.
Partea superioară a undei se numește creastă,
iar distanța dintre două creste se numește lungime de undă.
Crestele luminii roșii se află la 700 de miliardimi de metru unele de altele,
iar lungimea undei de lumină mov este și mai mică,
având 400 de miliardimi de metru sau 400 de nanometri.
Când lumina lovește suprafața frontală subțire a melanozomilor păsării,
o parte este reflectată, pe când cealaltă trece mai departe.
O porțiune a luminii transmise se reflectă apoi de suprafața posterioară.
Cele două unde reflectate interacționează.
De obicei se anulează reciproc,
însă când lungimea de undă a luminii reflectate
se potrivește cu distanța dintre cele două reflexii,
ele se intensifică.
Lumina verde are o lungime de undă de aproximativ 500 de nanometri,
așadar melanozomii care sunt de 500 de nanometri
emit lumină verde,
melanozomii mai subțiri emit lumină mov,
iar cei mai groși emit lumină roșie.
Desigur, totul este mult mai complex decât atât.
Melanozomii sunt adunați împreună în celule, dar și alți factori contează,
cum ar fi distribuirea melanozomilor înăuntrul penelor.
Să revenim la fosila de microraptor.
Când cercetătorii i-au examinat urmele penelor la un microscop puternic,
ei au găsit nanostructuri care arată ca melanozomii.
Analize cu raze X ale melanozomilor au susținut în continuare această teorie.
Conțineau minerale care ar fi rezultat din descompunerea melaninei.
Oamenii de știință au ales apoi 20 de pene dintr-o fosilă
și au aflat că melanozomii din toate cele 20 de pene arătau la fel,
așa că au fost destul de siguri că acest dinozaur avea o singură culoare.
Ei au comparat acești melanozomi cu cei ale păsărilor moderne
și au descoperit o similaritate ridicată, însă nu o potrivire exactă,
cu penele iridescente turcoaz găsite pe aripile rațelor.
Examinând mărimea exactă și aranjamentul melanozomilor,
cercetătorii au determinat că penele erau de culoarea negrului iridescent.
Acum că putem determina culoarea penelor fosilizate,
paleontologii caută mai multe fosile cu melanozomi bine conservați.
Ei au descoperit că mulți dinozauri, printre care și velociraptorul,
probabil că aveau pene,
ceea ce înseamnă că anumite filme nu ar fi corecte biologic.
Fete deștepte.