Úgy két hete rákerestem a Twitteren a "nacionalista" alapszóra.
A találati lista igen sokszínű lett,
köztük olyan kifejezésekkel, mint "nekibátorodott rasszista agykárosult,"
(Nevetés)
"fehér felsőbbrendűség-elvű idióta,"
"fasiszta zoknibáb,"
(Nevetés)
"orwelli, hitleri, lidérces."
Aztán rákerestem a "globalista" szóra,
és olyanok jöttek ki, mint "szocialista országkiárusítás,"
"gusztustalan kollektivista propaganda,"
"elitista pénzpiaci hűbérurak,"
"lelketlen kozmopolita patkányok."
(Nevetés)
E szavak kegyetlenek és gusztustalanok, még a közösségi média mércéje szerint is.
Viszont híven tükrözik napjaink egyik legalapvetőbb kérdésének
húsbavágó voltát:
Nacionalizmus vagy globalizmus – mi a haladás legjobb útja?
A kérdés hatással van mindenre, ami fontos számunkra:
kulturális identitásunkra,
jólétünkre,
politikai rendszerünkre,
bolygónk egészségére, egyszóval: mindenre.
Itt van tehát egyfelől a nacionalizmus.
A Collins definíciója szerint "valakinek a nemzete iránti odaadása,"
ugyanakkor "a nemzeti érdekeket
a nemzetközi szempontok fölé helyező doktrína" is.
A nacionalisták szemében modern társadalmunk nemzetalapú:
egyazon föld, történelem, kultúra részesei vagyunk, és megvédjük egymást.
E hatalmas, zűrzavaros világban
a nemzetállamiságot tartják a társadalmi stabilitás egyetlen lehetséges útjának.
Az aggódó globalisták viszont óva intenek:
az önközpontú nacionalizmus könnyen fordulhat csúnya világba.
Láttuk a 20. század fasiszta rendszereit:
véres háborúk, áldozatok milliói, mérhetetlen károk.
A másik oldalon a globalizmus áll.
Az Oxford Living Dictionary így definiálja:
"a gazdaság- és a külpolitika globális alapon történő tervezése
vagy működtetése."
A nacionalisták szemében a globalizmus villámgyorsan lerombolja,
amit elődeink évtizedek alatt építettek fel.
Mintha leköpnénk hőseink emlékművét:
kikezdi nemzeti szolidaritásunkat,
és ajtót nyit az idegen inváziónak.
A globalisták azzal érvelnek, hogy csak a globális kormányzás képes kezelni
nagy, nemzetek feletti problémákat:
a nukleáris fegyverkezést,
a világméretű menekültválságot,
a klímaváltozást, a terrorizmust,
vagy akár az emberfeletti mesterséges intelligencia következményeit.
Keresztúthoz érkeztünk,
és választanunk kellene:
nacionalizmus vagy globalizmus?
Mivel már négy kontinensen is éltem,
mindig is érdekelt a kérdés.
De az egész egy teljesen új szintre került, amikor ezt tapasztaltam:
a nacionalista szavazatok legerőteljesebb felívelése következett be
a nyugati demokráciákban a második világháború óta.
Hirtelenjében az egész már nemcsak elmélet volt.
Úgy értem, e politikai mozgalmak olyan eszmékkel értek el sikereket,
amelyek könnyen jelenthetik francia állampolgárságom elvesztését,
csak mert észak-afrikai vagyok,
vagy hogy nem jöhetek többé haza az USA-ba,
mert egy muszlim többségű országból származom.
Ha valaki demokráciában él,
az él benne, hogy a kormánya mindig meg fogja védeni,
amíg ő is betartja a törvényeket.
A nemzeti populizmus felemelkedésével,
hiába vagyok a lehető legrendesebb polgár,
el kell fogadnom, hogy a kormányom olyan okok miatt bánthat engem,
amelyekre semmilyen befolyásom nincs.
Ez elég felkavaró.
Engem viszont a kérdés folytonos újragondolására késztetett és arra,
hogy nézzek mélyebbre.
Minél többet gondolkodtam a dolgon,
annál inkább megkérdőjeleztem magát a kérdést is.
Miért kellene választanunk nemzetállamiság és globalizmus között,
aközött, hogy szeressük a hazánkat és törődjünk a világ sorsával?
Semmi okunk erre.
Nem kell választanunk a család és a haza,
sem a vallásunk és országunk közt.
Már most is összetett identitással bírunk, és remekül elvagyunk annak aspektusaival.
Miért kellene választanunk ország és világ között?
Mi lenne, ha ezen abszurd döntéshelyzet elfogadása helyett
inkább felvennénk a harcot ezzel a veszélyes bináris gondolkodással?
Kedves globalisták a közönség soraiban,
azt kérdem önöktől:
Amikor azt mondom, "nacionalista," milyen kép jelenik meg az elméjükben?
Valami ilyesmi?
Higgyék el, én is szoktam erre gondolni.
De szeretném, ha megjegyeznék, a legtöbb ember számára
a nacionalizmus inkább ezt jelenti.
Vagy talán ezt.
Tudják, az a belső valami,
amikor épp valami érthetetlen olimpiai sportágat néznek a tévében –
(Nevetés)
várjanak –
és a nemzeti színeiket viselő ismeretlen sportoló puszta látványától
rögtön tűzbe jönnek.
Felmegy a pulzusuk,
felszökik a stressz-szintjük,
állnak a tévé előtt,
és szívből ordítva drukkolnak annak a sportolónak.
Ez a nacionalizmus.
Hogy az emberek örülnek, hogy együtt lehetnek,
hogy egy nagy nemzeti közösséghez tartoznak.
Mi rossz lenne ebben?
Önök, globalisták, talán úgy gondolnak a nacionalizmusra,
mint egy régi, 19. századi eszmére, ami elhalásra ítéltetett.
Sajnálattal közlöm, hogy a tények önök ellen beszélnek.
Amikor a World Values Survey megkérdezett több mint 89 000 embert
úgy 60 országból,
mennyire büszkék a hazájukra,
88,5% vallotta "nagyon büszkének," vagy "meglehetősen büszkének" magát.
88,5%!
A nacionalizmus nem fog egyhamar kiveszni.
Ez egy erőteljes érzés, amely egy másik tanulmány szerint
az egyéni boldogság nagyon fontos fokmérője.
Őrület, de a személyes boldogságunk jobban összefügg a nemzeti elégedettséggel,
mint más, logikusnak tűnő tényezőkkel, mint pl. a család bevételeivel,
a munkahelyi elégedettséggel,
vagy az egészségi állapotunkkal.
Ha tehát a nacionalizmus boldoggá tesz,
miért kéne tőle megfosztani az embereket?
Globalista társaim! Ha rám hajaznak,
önök talán emberbaráti okokból kötődnek a globalizmushoz,
és örömmel tölti el önöket annak néhány 1945 óta elért eredménye.
Végül is, a kontinensek nagy részén folyamatosan béke honol;
a mélyszegénység aránya világszerte csökken;
és több mint két milliárd ember életszínvonala, különösen Ázsiában,
látványos javulást mutat.
De a tanulmányok rámutatnak a globalizmus sötét oldalára is.
Otthagyták az út szélén
a nyugati középosztály tagjainak százmillióit,
akiknek a jövedelme több mint két,
egyes tanulmányok szerint három évtizede stagnál.
Nem hagyhatjuk figyelmen kívül ezt az óriási problémát.
Kollektív energiáinkat inkább arra kellene használnunk,
hogy megoldást találjunk a globalizmus eme visszásságára,
ahelyett, hogy megosztó harcot vívunk a nacionalizmus ellen.
Most az itt ülő nacionalistákhoz szólok.
Van néhány lenyelésre váró, nem bináris békám az önök számára is.
(Nevetés)
Amikor azt mondom, "globalista", mi jut eszükbe?
Megközelíthetetlen, felső tízezerbeli plutokraták?
(Nevetés)
Vagy talán a szívtelen, kapzsi Wall Street-i figurák?
Vagy esetleg a vegyes családok sarjai, amilyen én is vagyok,
egy nagy kozmopolita metropoliszban.
Nos, emlékeznek még az imént említett World Values Survey felmérésére?
Volt egy másik izgalmas megállapításuk is:
A világ lakosságának 71%-a értett egyet a kijelentéssel, miszerint
"én a világ polgára vagyok."
Tudják, ez mit jelent?
Legtöbbünk egyidejűleg büszke a hazájára,
és vallja magát világpolgárnak.
És ez még semmi.
A magukat világpolgárnak vallók erősebb nemzeti büszkeséget mutattak,
mint akik visszautasították e címkét.
Egyszer s mindenkorra, globalistának lenni nem jelent hazaárulást.
Csak annyit tesz, hogy kellő szociális empátiával bírunk,
és odafigyelésünk kiterjed az országhatáron túlra.
Amikor saját nemzeti érzeteim mélyét firtatom,
a globalizmussal szembeni egyik szorongásom tárgya
a nemzeti identitás:
Hogyan őrizzük meg mindazt, amitől különlegesek vagyunk,
amitől mások vagyunk,
ami összehoz minket?
Ahogy erről gondolkodtam, valami furát fedeztem fel:
nemzeti identitásunk legfőbb összetevőinek javarésze
nemzeti határainkon kívülről kerül hozzánk.
Gondoljanak csak a betűkre, amiket naponta használunk.
Nem tudom, tudják-e,
de az általunk használt latin írásjelek és a latin ábécé
több ezer évvel ezelőttről,
a Nílus környékéről származik.
Az egész egy ilyesféle ökörrel kezdődött,
amit egy írnok egy elegáns hieroglifa formájába öntött.
Egy sínai sémi átírta a hieroglifát,
ebből lett az "alef" betű.
Az alef továbbutazott a főníciaiakkal és Görögországnál elérte Európa partjait,
ahol is "alfa" lett belőle,
ez pedig a mi "A" betűnk anyja.
Így lett egy egyiptomi ökörből a mi A betűnk.
(Nevetés)
Ugyanez történt az egyiptomi házzal, amiből "bet", "béta" majd "B" betű lett.
Az egyiptomi halból pedig "daleth", "delta" majd "D".
A legsarkalatosabb okirataink tele vannak egyiptomi tehenekkel,
házakkal és halakkal.
(Nevetés)
És annyi más példa is van.
Ott az Egyesült Királyság és monarchiája.
II. Erzsébet?
Német felmenők.
A királyi címer feliratai?
Mind franciául van, egyetlen angol szó nélkül.
Vagy vegyük Franciaországot az ikonikus Eiffel-toronnyal.
Mi inspirálta?
Az Amerikai Egyesült Államok –
no nem Las Vegas,
hanem a 19. századi New York.
(Nevetés)
A 19. század közepén ez volt New York legmagasabb építménye.
Emlékezteti önöket valamire?
Gyakran gondolunk úgy Kínára, mint egy önmagába zárt civilizációra
a Nagy Fal védelme mögött.
De gondoljuk csak át még egyszer!
Mi Kína hivatalos ideológiája?
A marxizmus, "made in Germany."
Kína egyik legnagyobb vallása?
A buddhizmus, Indiából importálva.
India kedvenc szabadidősportja?
A krikett.
Nagyon szeretem Ashis Nandy idézetét:
"A krikett indiai játék, amit teljesen véletlenül a britek fedeztek fel."
(Nevetés)
Emlékezetes példái ezek annak, hogy amit nemzeti hagyományainkban igazán kedvelünk,
valójában korábbi globalizációs hullámokból ered.
Az egyes szimbólumok mögött pedig olyan komplett nemzeti tradíciók állnak,
melyek a globalizáció nélkül nem is létezhettek volna.
Példaként egy világkedvenc nemzeti hagyomány jut eszembe:
az olasz konyha.
Barátaim, ha egyszer lehetőségük adódik
elmenni egy szuperautentikus olasz étterembe,
ahol csak ókori római étkeket szervíroznak,
azt tanácsolom: ne menjenek!
(Nevetés)
Hatalmasat csalódnának.
Se spagetti, se "pasta" –
ezek valójában szicíliai ételek a nyolcadik századból,
az arab uralom idejéből.
Se tökéletes "espresso", se tejszínes cappuccino –
merthogy ezek meg, Jemen útba ejtésével, Abesszíniából jöttek a 17. században.
És persze, sehol egy rendes Pizza Napoletana –
hogy is készíthettek volna ilyet az Újvilág paradicsomai nélkül?
Viszont valószínűleg szervíroznának jó sok kását,
némi zöldséget –főként káposztát –, egy kis sajtot,
és ha mázlijuk van,
a korabeli ínyencségek netovábbját –
mmm, hizlalt pelét jól átsütve.
(Nevetés)
Szerencsére e konyha eredetiségét nem óvták fanatikus hagyományőrzők.
Nem. Ez egy nyitott folyamat volt,
mely felfedezők, kereskedők, utcai árusok és kreatív amatőrök keze alatt alakult.
A globalizáció sok tekintetben lehetőséget nyújt
saját tradícióink megkérdőjelezésére, újraélesztésére, újraértelmezésére,
vonzóbbá tételére, hogy folyamatosan elevenek és időszerűek maradhassanak.
Véssék emlékezetükbe:
A legtöbb nacionalista a világon globalista,
és a legtöbb globalista a világon nacionalista.
Amit szeretünk nemzeti hagyományainkban,
sokszor országhatárainkon kívülről származik.
És azért kalandozunk országhatárainkon kívülre,
hogy felfedezzük ezeket.
A kérdés lényege tehát
nem a választás nacionalizmus és globalizmus között.
A valódi kérdés az: Hogyan csinálhatnánk mindkettőt jobban?
Komplex kérdés egy komplex világ számára,
mely kreatív, nonbináris megoldásokért kiált.
Mire várunk hát?
Köszönöm.
(Taps)