Želim da zamislite ovo na trenutak.
Dvojica muškaraca, Rahul i Rajiv,
žive u istom susjedstvu,
imaju istu obrazovnu pozadinu, slično zanimanje,
i obojica se pojave u svojoj lokalnoj hitnoj
žaleći se na akutnu bol u prsima.
Rahulu je ponuđena srčana procedura,
ali Rajiva pošalju doma.
Što bi moglo objasniti razliku u iskustvu
ove dvojice skoro identičnih ljudi?
Rajiv pati od duševne bolesti.
Razlika u kvaliteti medicinske njege
koju primaju ljudi s mentalnim bolestima je jedan od razloga
zašto žive kraće
nego ljudi koji ne pate od duševnih bolesti.
Čak i u najbogatijim državama u svijetu,
razlika u životnom vijeku je 20 godina.
U državama koje se razvijaju, ova razlika
je još veća.
Naravno, duševne bolesti mogu usto ubiti na mnogo direktnije načine.
Najočitiji primjer je samoubojstvo.
Možda može neke od vas ovdje iznenaditi, kao što je i mene,
kad sam otkrio da je samoubojstvo na vrhu liste
vodećih uzroka smrti kod mladih ljudi
u svim državama svijeta,
uključujući i najsiromašnije države.
Ali više od učinka zdravstvenog stanja
na životni vijek, također smo zabrinuti
za kvalitetu proživljenog života.
Sad, kako bismo mogli istražiti sve učinke
zdravstvenog stanja na životni vijek
kao i na kvalitetu proživljenog života, moramo uzeti
mjeru nazvanu DALY,
koja znači godinu života prilagođenu invalidnošću (Disability-Adjusted Life Year).
Kad učinimo to, otkrivamo neke uznemiravajuće stvari
o duševnoj bolesti iz globalne perspektive.
Otkrivamo da su, na primjer, duševne bolesti
među vodećim uzrocima invalidnosti u svijetu.
Depresija, na primjer, je treći vodeći uzrok
invalidnosti, uz stanja poput
dijareje i upale pluća u djece.
Kad stavite sve mentalne bolesti zajedno,
one uključuju otprilike za 15%
ukupnog tereta bolesti.
Doista, mentalne bolesti su također vrlo štetne
za ljudske živote, ali osim samog tereta bolesti,
razmotrimo apsolutne brojeve.
Svjetska zdravstvena organizacija procjenjuje
da 400 do 500 milijuna ljudi
koji žive na našem sitnom planetu
pate od duševne bolesti.
Neki od vas ovdje
izgledaju iznenađeno tim brojem,
ali razmotrite na trenutak nevjerojatnu razliku
duševnih bolesti, od autizma i intelektualnih invalidnosti
u djetinjstvu, kroz depresiju i tjeskobu,
zloporabu supstanci i prihoze kod odraslih,
sve do demencije u starijim godinama
i siguran sam da svatko od nas
ovdje danas može se sjetiti bar jedne osobe,
bar jedne osobe, koja pati od mentalne bolesti
u našim najintimnijim društvenim mrežama.
Vidim neke koji kimaju glavama tamo.
Ali osim zapanjujućih brojeva,
što je uistinu bitno iz globalnog zdravstvenog pogleda,
što je uistinu zabrinjavajuće iz globalnog zdravstvenog pogleda
je to što velika većina tih pojedinaca koji pate
ne dobije njegu
za koju znamo da može promijeniti njihove živote, i zapamtite,
imamo snažne dokaze da mnoge intervencije,
lijekovi, psihološke intervencije
i društvene intervencije mogu napraviti veliku razliku.
A ipak, čak i u najbogatijim državama,
na primjer ovdje u Europi, otprilike 50%
ljudi koji pate, ne pruži im se takva intervencija.
U državama u kojima radim,
ta takozvana razlika u tretmanu
približava se zapanjujućih 90%.
Nije iznenađujuće onda da ako pričate
s nekim tko pati od duševne bolesti,
šanse da ćete čuti priče
o skrivenoj patnji, sramu i diskriminaciji
u skoro svakom dijelu njihovog života.
Ali možda najsrceparajuće od svih
su priče o zloporabi
čak i najosnovnijih ljudskih prava,
poput mlade žene prikazane na ovoj slici
koje se događaju svaki dan,
nažalost, čak i u samim institucijama koje su sagrađene za njegu
za ljude s duševnim bolestima, u bolnicama za duševno bolesne.
Ta nepravda je ono što je zapravo vodilo moju misiju
da pokušam učiniti nešto da promijenim živote
ljudi koji pate od duševnih bolesti i posebno
kritična akcija na koju sam se usredotočio je premostiti jaz
između znanja koje imamo koje može promijeniti živote,
znanja učinkovitog tretmana i kako zapravo
koristimo to znanje u svakodnevnom svijetu.
I jako bitan izazov s kojim sam se morao suočiti
je veliki nedostatak profesionalaca koji se bave duševnim bolestima,
poput psihijatara i psihologa,
pogotovo u svijetu koji se razvija.
Obučen sam za medicinu u Indiji i nakon toga
sam odabrao psihijatriju kao svoju specijalizaciju, na zaprepaštenje
moje majke i svih svojih članova obitelji koji su
nekako mislili da bi neurokirurgija bio
puno ugledniji izbor za njihovog briljantnog sina.
U svakom slučaju, nastavio sam, borio sam se s psihijatrijom
i našao se trenirajući u Britaniji u nekima od
najboljih bolnica u ovoj državi. Bio sam vrlo privilegiran.
Radio sam u timu nevjerojatno talentiranih, suosjećajnih,
ali najvažnije, vrhunski obučenih, specijaliziranih
profesionalaca za duševne bolesti.
Ubrzo nakon moje obuke, našao sam se radeći
prvo u Zimbabveu i onda u Indiji te sam se suočio
s potpuno novom stvanošću.
To je bila stvarnost svijeta u kojem nije bilo skoro uopće
profesionalaca za duševne bolesti.
U Zimbabveu, na primjer, bilo je otprilike
12 psihijatara, od kojih je većina živjela i radila
u gradu Harare, ostavljajući samo par njih
da se bave potrebama njege duševnog zdravlja
9 milijuna ljudi koji žive na selu.
U Indiji sam saznao da situacija nije puno bolja.
Kako bih vam dao perspektivu, kad bih trebao prevesti
proporcije psihijarata u populaciji
koju možete vidjeti u Britaniji na Indiju,
netko bi očekivao otprilike 150.000 psihijatara u Indiji.
U stvarnosti, pogađajte.
Stvaran broj je oko 3.000,
oko 2% tog broja.
Postalo mi je ubrzo jasno da neću moći pratiti
vrstu modela duševne zdravstvene njege u kojoj sam obučen,
koja se jako oslanjala na specijalizirane, skupe
profesionalce za duševno zdravlje koji bi pružali njegu duševno bolesnima
u državama poput Indije ili Zimbabvea.
Morao sam razmišljati van kutije o nekom drugom modelu
njege.
Tad sam naletio na ove knjige
i u tim knjigama otkrio ideju izmjenjivanja zadataka
u globalnom zdravstvu.
Ideja je zapravo vrlo jednostavna. Ideja je,
kad imate manjak specijaliziranih profesionalaca za zdravlje,
koristite bilo kog tko je slobodan u zajednici,
obučite ga da pruža raznolike zdravstvene intervencije,
i u ovim knjigama sam pročitao inspirirajuće primjere,
na primjer kako obični ljudi koji su obučeni
porađati djecu,
dijagnosticirati i liječiti ranu upalu pluća, uz velik učinak.
I shvatio sam da ako možete obučiti obične ljude
da pružaju tako složene zdravstvene intervencije,
onda bi možda mogli također napraviti isto
s njegom za duševne bolesti.
Danas mi je veliko zadovoljstvo izvijestiti vas
da su bili mnogi eksperimenti u izmijeni zadataka
u njezi za duševno bolesne u zemljama u razvoju
u zadnjem desetljeću i želim podijeliti s vama
nalaze tri određena takva eksperimenta,
sva tri su se usredotočila na depresiju,
najčešću od svih duševnih bolesti.
U ruralnoj Ugandi, Paul Bolton i njegovi kolege
koristeći stanovnike sela, demonstrirali su da mogu pružati
međusobnu psihoterapiju za depresiju
i koristeći dizajn nasumične kontrole,
pokazali da 90% ljudi koji su primili
takve intervencije su se oporavili uspoređeno
s otprilike 40% u sličnim selima.
Slično, koristeći ispitivanje nasumične kontrole u ruralnom Pakistanu,
Atif Rahman i njegovi kolege pokazali su
da žene koje povremeno pomažu u zdravstvenom radu, koje su društvene zdravstvene radnice za majke
u pakistanskom zdravstvenom sustavu,
mogu pružiti terapiju za kognitivno ponašanje za majke
koje su bile depresivne, opet pokazujući dramatičnu razliku
u brzini oporavka. Otprilike 75% majki
se oporavilo uspoređujući s 45%
u sličnim selima.
. I u mom vlastitom testiranju u Goi, u Indiji, opet smo pokazali
da savjetnici laici uzeti iz lokalnih zajednica
mogu biti obučeni da pruže psihološku intervenciju
za depresiju, tjeskobu, dovodeći do 70%
većih razina oporavka uspoređujući s 50%
u sličnim primanim zdravstvenim centrima.
Kad bih trebao prikazati sve ove različite
eksperimente u izmjeni zadataka, a naravno
da je bilo još mnogo takvih primjera, i pokušao identificirati
koje su ključne lekcije koje možemo naučiti da mogu dovesti
do uspješnog pogona izmjene zadataka,
skovao sam poseban akronim, SUNDAR.
Što SUNDAR predstavlja, u hindiju, je "privlačan".
Čini mi se da postoji 5 ključnih lekcija
koje sam prikazao na ovom slajdu koji su kritično bitni
za učinkovito izmjenjivanje zadataka.
Prva je da moramo pojednostaviti poruku
koju koristimo, skidajući sav žargon
koji je medicina izmislila oko sebe.
Trebamo otpakirati složene zdravstvene intervencije
u manje dijelove koji se mogu mnogo lakše
prenijeti manje obučenim pojedincima.
Moramo pružati zdravstvenu njegu, ne u velikim institucijama,
već blizu domova, a moramo i pružiti
zdravstvenu njegu koristeći bilo kog tko je dostupan i kog se može priuštiti
u našoj lokalnoj zajednici.
I najbitnije, moramo preraspodijeliti tih par specijalista
koji su dostupni da izvrše uloge
poput povećanja kapaciteta i nadgledanja.
Za mene, izmjena zadataka je ideja
s istinskim globalnim značenjem
jer iako se izrodilo iz
manjka resursa koje možete naći
u razvojnim državama, mislim da ima jako puno značaja
i za bogatije države. Zašto je tako?
Pa, dijelom, jer zdravstvena njega u razvijenom svijetu,
troškovi zdravstvene njege u [razvijenom] svijetu,
polako izmiču kontroli, i velik dio
tih troškova su troškovi ljudskih resursa.
Ali jednako bitno je zato što je zdravstvena njega postala
tako nevjerojatno profesionalizirana da je postala jako udaljena
i pomaknuta iz lokalnih zajednica.
Za mene, što je zbilja sundar kod ove ideje izmjene zadataka,
ipak, nije to što jednostavno čini zdravstvenu njegu
pristupačnom i povoljnom već
što temeljno ojačava.
Ojačava obične ljude da budu učinkovitiji
u brizi za zdravlje drugih u svojoj zajednici,
i radeći to, postanu bolji čuvari
svog vlastitog zdravlja. Doista, za mene, izmjena zadataka
je krajnji primjer demokratizacije
medicinskog znanja, i time, medicinske moći.
Prije samo 30 godina, narodi svijeta su se okupili
u Alma-Ati i stvorili ovu ikoničnu deklaraciju.
Ali, mislim da svi vi možete nagađati
da 12 godina što smo uključeni, nismo nigdje blizu tog cilja.
I dalje, danas, naoružani tim znanjem
da obični ljudi u zajednici
mogu biti obučeni i, s dovoljno nadgledanja i potpore,
mogu pružiti velik broj zdravstvenih intervencija učinkovito,
možda je to obećanje u dosegu.
Doista, kako bismo implementirali slogan Zdravlje za Sve,
morat ćemo uključiti sve
u tom putovanju,
i u slučaju duševnog zdravlja, posebno
bismo morali uključiti ljude koji pate od duševnih bolesti
i njihove skrbnike.
Zbog tog razloga, prije par godina,
Pokret za Globalno Duševno Zdravlje je osnovan
kao vrsta virtualne platforme na kojoj bi profesionalci
poput mene i ljudi koji pate od duševnih bolesti
mogli stajati zajedno, rame uz rame,
i zagovarati prava ljudi s duševnim bolestima
da prime njegu koju znamo da može promijeniti njihove živote,
i da žive život dostojanstveno.
I za kraj, kad imate trenutak mira ili tišine
ovih vrlo zaposlenih par dana ili možda kasnije,
izdvojite misao za onu osobu na koju ste mislili
koja ima duševnu bolest ili osobe na koje ste mislili
koje imaju duševnu bolest,
i usudite se brinuti za njih. Hvala vam.
(Pljesak)