Cu toții avem o poveste,
iar această poveste are capitole
care ne-au făcut ceea ce suntem astăzi.
Capitolele de început ale acestei povești
sunt adesea cele care ne definesc cel mai mult.
Centrul pentru Controlul Bolilor
a estimat că mai mult de jumătate din copiii americani
au trăit cel puțin unul sau două tipuri de traume în copilăria lor.
Acest fel de suferință poate avea efecte pe termen lung.
Când mi s-a oferit posibilitatea să vorbesc
și să pledez pentru elevi și profesori,
m-am trezit în poziția exclusivă
de a putea să vorbesc despre traumele copilăriei.
Dar mai întâi a trebuit să iau o decizie.
A trebuit să decid
dacă prezint doar părțile luminoase și strălucitoare din viața mea,
acelea pe care le punem pe rețelele sociale,
care ne fac să arătăm perfecți,
sau să mă vulnerabilizez
și să fiu ca o carte deschisă?
Alegerea era foarte clară.
Pentru a schimba ceva în viața unui copil,
trebuia să fiu sinceră.
Așadar, mi-am luat angajamentul să-mi spun povestea personală.
Povestea asta e plină de oameni care m-au iubit,
au avut grijă de mine și m-au crescut.
M-au ajutat să trec peste și să mă vindec.
Iar acum este timpul să îi ajut și eu pe alții să facă la fel.
Când am început școala, eram imaginea normalității.
Veneam dintr-o familie bună,
eram mereu îmbrăcată frumos,
aveam un zâmbet pe față,
eram pregătită pentru școală.
Dar viața mea nu era deloc normală.
La acea vreme, deja fusesem victima abuzului sexual.
Și nu se terminase.
Părinții mei nu știau
și nu spusesem nimănui.
Când am început școala, am crezut că voi fi la adăpost.
Eram așa de bucuroasă!
Închipuiți-vă dezamăgirea mea când l-am cunoscut pe învățător,
domnul Randolph.
Domnul Randolph nu era agresorul meu.
Însă domnul Randolph a fost întruchiparea
a tot ce m-a îngrozit cel mai tare în viață.
Deja începusem aceste tehnici de supraviețuire,
unde evitam situațiile în care să fiu singură cu un bărbat.
Și iată-mă acum, ca elevă,
cu un bărbat în clasă în fiecare zi,
pentru tot anul școlar.
Eram speriată, nu aveam încredere în el.
Dar știți ce?
Domnul Randolph s-a dovedit a fi cel mai bun susținător al meu.
Dar la început
m-am asigurat că știe că nu-l plac.
Eram recalcitrantă,
eram copilul acela detașat.
Le-am făcut greutăți și părinților mei.
Nu voiam să merg la școală,
așa că mă luptam cu ei în fiecare dimineață când luam autobuzul.
Noaptea nu puteam să dorm,
pentru că anxietatea mea era foarte mare.
Așa că la clasă eram epuizată.
Copiii obosiți sunt copii morocănoși
și e greu să le predai,
știți asta.
Domnul Randolph ar fi putut să fie frustrat,
așa cum sunt mulți dascăli când au un elev ca mine.
Dar el nu era.
M-a abordat cu compasiune
și blândețe.
Am fost foarte recunoscătoare pentru asta.
Vedea un copil de șase ani, obosit și epuizat.
Și în loc să mă oblige să ies afară în recreație,
mă lăsa să stau în clasă și să dorm,
pentru că știa că am nevoie de odihnă.
În loc să stea la prânz la masa învățătorilor,
venea să stea cu elevii la masa lor.
Ne antrena în conversații pe mine, și pe colegii mei.
Când mă uit acum în urmă,
știu că urmărea ceva,
asculta, punea întrebări.
Trebuia să afle ce se întâmplă.
A construit o legătură cu mine.
Mi-a câștigat încrederea.
Și încet, dar sigur,
zidurile pe care le construisem în jurul meu,
el a început să le dărâme
și mi-am dat seama până la urmă că e un om bun.
Știu că credea că nu e de ajuns.
Deoarece s-a dus să vorbească și cu mama.
Și a obținut acordul mamei
să consult un consilier școlar,
doamna McFadyen.
Am fost la doamna McFadyen o dată sau de două ori pe săptămână
în următorii doi ani.
A fost un întreg proces.
În tot acel timp,
nu i-am spus niciodată despre abuz,
pentru că era secret,
nu trebuia să spun.
Dar ea a făcut legătura, sunt sigură de asta,
pentru că tot ce a făcut cu mine
a fost să-mi dea putere și să mă ajute să iau atitudine.
M-a învățat cum să folosesc imaginile mentale
pentru a-mi depăși temerile.
M-a învățat tehnici de respirație,
care să mă ajute să depășesc atacurile de panică
pe care le aveam foarte des.
A jucat jocuri de rol cu mine.
S-a asigurat
că pot să mă apăr la nevoie.
Și acea zi a venit,
când m-am aflat în cameră cu abuzatorul meu
și un alt adult.
Și am mărturisit adevărul.
Am povestit despre abuz.
Abuzatorul meu a negat pe loc,
iar persoana căreia îi spusesem
nu era pregătită să gestioneze această bombă
pe care tocmai o lansasem.
Era mai simplu să-l creadă pe agresor
decât pe un copil.
Așa că mi s-a spus să nu mai vorbesc niciodată despre asta.
M-am simțit ca și cum făcusem din nou ceva rău.
A fost cumplit.
Dar știti ce?
A ieșit ceva bun din toate astea.
Abuzatorul meu a înțeles că n-o să mai tac.
Puterea se schimbase.
Și abuzul a încetat.
(Aplauze)
Însă rușinea
și frica de a se întâmpla din nou
au rămas.
Și aveau să mă însoțească
mulți ani de atunci înainte.
Domnul Randolph și doamna McFadyen
m-au ajutat să iau atitudine.
M-au ajutat să găsesc lumina.
Dar știți ce?
Sunt așa de mulți copii care nu sunt așa de norocoși ca mine.
Sunt în clasele voastre.
De aceea e așa de important pentru mine să vorbesc astăzi cu voi,
ca să aveți grijă
și să puneți întrebări care trebuie puse
și să fiți atenți la acești copii,
ca să-i ajutați să-și găsească drumul.
Ca educatoare,
am început anul
cu copiii mei făcând cutii cu biografii.
Aici sunt doi elevi de-ai mei.
Și îi încurajez
să umple aceste cutii cu lucruri care să-mi vorbească despre ei
și despre viața lor,
despre ce e important pentru ei.
Le decorează,
chiar le ia mult timp
să le umple cu poze cu familiile lor și cu animalele de companie,
apoi le prezintă clasei și mie.
Și în tot acest timp, ascult neobosit.
Pentru că lucrurile pe care le spun,
expresiile de pe fața lor,
lucrurile pe care nu le spun,
pot deveni semnale de alarmă pentru mine
și mă ajută să-mi dau seama de nevoile lor.
Ce îi face să aibă
acel comportament anume în clasă.
Cum pot să fiu un educator mai bun
ascultându-i?
De asemenea, îmi fac timp să construiesc o relație cu ei,
cum a fost a mea cu domnul Randolph.
Stau cu ei la prânz,
vorbim în recreații,
merg la meciurile lor în weekend,
la recitalurile lor de dans.
Am devenit parte din viața lor.
Deoarece pentru a cunoaște cu adevărat un copil,
trebuie să te infiltrezi în viața lui.
Știu că unii dintre voi sunteți profesori de gimnaziu
și de liceu,
și vă gândiți că acești copii
s-au dezvoltat deja
și sunt pe pilot automat în acest moment.
Dar nu vă lăsați înșelați.
Mai ales de cei de care credeți că au totul sub control,
deoarece aceia au nevoie cel mai mult de voi.
Dacă v-ați fi uitat la albumul meu,
m-ați fi văzut pe fiecare pagină,
pentru că eram implicată în toate.
Am condus și un autobuz de școală.
(Râsete)
Eram copilul
pe care profesorii îl credeau perfecționist,
o persoană populară,
care avea totul sub control.
Dar credeți-mă că eram pierdută.
Eram pierdută
și voiam să mă întrebe cineva:
„Lisa, de ce ești aici tot timpul,
de ce te implici în toate aceste lucruri?"
Oare s-au întrebat vreodată
dacă fug de cineva,
dacă fug de ceva?
De ce nu voiam să fiu cu ai mei
sau la mine acasă?
De ce voiam să stau la școală tot timpul?
Nimeni nu m-a întrebat vreodată.
Să nu mă înțelegeți greșit,
perfecționiștii din școala voastră
nu sunt victime ale abuzului sau traumei.
Dar vreau să vă faceți timp și să vă interesați.
Întrebați-i de ce.
S-ar putea să descoperiți că există un motiv în spate.
Ați putea fi motivul pentru care vor merge mai departe
cu povestea lor.
Aveți grijă să nu presupuneți
că știți deja sfârșitul poveștii.
Nu puneți punct acolo unde e doar punct și virgulă.
Continuați povestea
și ajutați-i să înțeleagă că deși au trecut printr-o traumă,
viața lor tot merită povestită.
Povestea lor merită spusă.
Pentru a face acest lucru,
trebuie să ne acceptăm propriile povești în calitate de educatori.
Mulți dintre voi ar putea
să se gândească: „Da.
Mi s-a întâmplat și mie.
Dar nu sunt gata să împărtășesc."
Și e normal.
Va veni vremea
când vei simți în sufletul tău
că e timpul să transformi durerea trecută
într-o menire viitoare.
Acești copii sunt viitorul nostru.
Vă încurajez să o luați încet.
Stați de vorbă cu cineva.
Fiți dispuși să vă deschideți.
Povestea mea a devenit completă
în primăvara lui 2018,
când am fost invitată să vorbesc
unui grup de profesori și mentori începători.
Mi-am spus povestea, la fel cum am făcut-o azi,
și apoi a venit la mine o doamnă.
Avea lacrimi în ochi și mi-a șoptit: „Mulțumesc!
Mulțumesc că ai împărtășit cu noi.
Abia aștept să-i spun tatălui meu
tot ce am auzit azi aici."
Cred că mi-a văzut privirea nedumerită,
că a continuat:
„Domnul Randolph este tatăl meu."
(Publicul: Oh!...)
Lisa Godwin: „Și mereu se întreba:
A contribuit cu ceva?
Astăzi o să merg acasă și-i voi spune:
„Cu siguranță ai schimbat ceva."
Ce mare dar!
Acest lucru m-a îndemnat
să o caut și pe fiica doamnei McFadyen
și să-i spun
ce influență a avut doamna McFadyen.
Și am vrut să știe
că am pledat pentru mai multe fonduri
pentru consilierii de orientare, pentru asistenții sociali,
pentru psihologi, asistente medicale,
deoarece sunt atât de importanți pentru sănătatea fizică și mintală
a copiilor noștri.
Sunt recunoscătoare doamnei McFadyen.
(Aplauze)
Am auzit pe cineva odată spunând
că pentru a ieși din întuneric,
trebuie să găsești lumina.
Astăzi am speranța că veți pleca de aici
și veți căuta modalități de a fi lumină.
Nu doar pentru elevi,
dar și pentru adulții din sălile de clasă,
din școlile și comunitățile noastre.
Aveți darul
de a-i ajuta pe ceilalți să navigheze
prin trauma lor
și povestea lor să merite a fi spusă.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)