Svatko ima priču,
a ta je priča puna poglavlja
koja nas čine onime što jesmo.
Prva poglavlja te priče
ponekad predstavljaju ono što nas najviše određuje.
Centar za kontrolu i prevenciju bolesti
procijenio je da je više od polovine djece u SAD-u
proživjelo jednu ili više vrsta traume u djetinjstvu.
Ta iskustva mogu ostaviti duboke tragove.
Kada sam tek počela držati javne govore
i zalagati se za učenike i učitelje,
našla sam se na jedinstvenom položaju
s kojeg sam mogla pričati o traumama iz djetinjstva,
no prvo sam morala donijeti odluku.
Morala sam odlučiti
želim li samo pričati o svijetlim dijelovima svog života.
Znate, pričam o onima koje objavljujemo na društvenim mrežama.
Onima gdje izgledamo savršeno.
Ili, hoću li biti ranjiva,
hoću li biti otvorena knjiga?
Odluka nije bila teška.
Kako bih utjecala na dječji život,
morala sam postati jasna, iskrena.
Predano sam pričala svoju osobnu priču.
Ta je priča puna ljudi koji su me voljeli,
brinuli se o meni i poticali me.
Pomogli su mi da zacijelim svoje rane.
Sada je moj red da tako pomognem drugima.
Kada sam krenula u školu, bila sam oličenje prosjeka.
Bila sam iz dobre obitelji,
imala sam lijepu odjeću
i smješak na licu.
Bila sam spremna za školu.
Unatoč tome, moj život nije bio normalan.
Tada sam već bila žrtva seksualnog zlostavljanja.
Zlostavljanje je i dalje trajalo.
Moji roditelji nisu znali,
a nisam nikome rekla.
Kada sam krenula u školu, mislila sam da ću tamo biti sigurna.
Bila sam uzbuđena.
Ne možete zamisliti očaj koji me ispunio kada sam upoznala svog učitelja,
g. Randolpha.
G. Randolph nije bio moj zlostavljač.
On je bio simbol
svega što me u životu najviše plašilo.
Već sam tada imala obrambene mehanizme
da ne ulazim u situacije gdje ću biti sama s muškarcem.
U školi, evo mene, učenice,
svaki dan u učionici s muškarcem,
tijekom cijele školske godine.
Bojala sam se. Nisam mu vjerovala.
Znate što?
G. Randolph je na kraju postao moj najveći pobornik.
U početku,
jao, potrudila sam se da zna kako mi se ne sviđa.
Nisam bila poslušna.
Nisam sudjelovala u nastavi.
Svojim sam roditeljima također otežala život.
Nisam htjela ići u školu
pa sam se svaki dan svađala s njima na autobusnoj stanici.
Noćima nisam mogla spavati
jer sam osjećala tjeskobu.
Na nastavi sam bila umorna.
Umorna djeca su mrzovoljna djeca,
a njih nije lako podučiti,
znate to.
G. Randolph mogao se živcirati zbog mene
kao što to mnogi učitelji rade s učenicima kao što sam bila ja.
On nije bio takav.
Bio je pun suosjećanja
i bio je susretljiv.
Zbog toga sam mu bila zahvalna.
Vidio me kao umornu i iscrpljenu šestogodišnjakinju.
Nije me tjerao da odmor provodim vani,
već mi je dozvolio da unutra spavam,
jer je znao da trebam odmor.
Umjesto da je sjedio s ostalim učiteljima za vrijeme ručka,
sjedio je s učenicima za našim stolom.
Poticao je mene i drugu djecu na razgovor.
Kada se prisjetim toga,
to je radio s razlogom.
Slušao je, postavljao je pitanja.
Morao je saznati što se događa.
Uspostavio je odnos sa mnom.
Dobio je moje povjerenje.
Polako, ali sigurno,
zidovi koje sam izgradila
počeli su se rušiti.
Shvatila sam da on nije negativac.
Znam da je mislio da nije mogao učiniti dovoljno.
To znam jer je odlučio pričati s mojom majkom.
Dobio je njeno dopuštenje
da posjećujem školsku pedagoginju,
gđu McFadyen.
Gđi McFadyen sam odlazila jednom ili dva puta tjedno
iduće dvije godine.
Potrajalo je.
U tom joj periodu
nikada nisam spomenula zlostavljanje
jer je to bila tajna.
Nisam smjela reći.
Ona je shvatila, znam da jest,
jer je sve što je radila sa mnom
vodilo tome da postanem jača i da naučim izražavati svoje stavove.
Naučila me kako kroz mentalne slike
prebroditi strahove.
Naučila me kako metodama disanja
olakšati napadaje tjeskobe
koje sam imala tako često.
Sa mnom je glumila.
Potrudila se naučiti me
da se izborim za sebe.
Došao je dan
kada sam bila u sobi sa svojim zlostavljačem
i još jednom odraslom osobom.
Tada sam rekla istinu.
Izrazila sam da proživljavam zlostavljanje.
Odmah, moj je zlostavljač sve porekao,
a osoba kojoj sam rekla
nije znala kako se nositi s takvom pričom
koju sam upravo ispričala.
Bilo je jednostavnije vjerovati zlostavljaču,
a ne djetetu.
Rečeno mi je da to više ne spominjem.
Zbog priznanja sam se osjećala kao da sam nešto zgriješila, opet.
Bilo je užasno.
Znate što?
U cijeloj toj priči ima i nešto dobro.
Moj je zlostavljač znao da više neću šutjeti.
Više nije imao moć.
Zlostavljanje je prestalo.
(Pljesak)
Sram
i strah da će se sve ponoviti
su ostali.
Pratili su me
brojnih nadolazećih godina.
G. Randolph i gđa McFadyen
pomogli su mi da se izrazim.
Pomogli su mi pronaći svjetlo na kraju tunela.
Znate što?
Brojna djeca nisu moje sreće.
Sjede u vašim učionicama.
Zato vam se danas obraćam.
Da shvatite
i sami počnete postavljati pitanja koja netko mora postaviti.
Da počnete paziti na te učenike
i pomognete im da se pronađu.
Radim u vrtiću
i na početku svake školske godine
djeci dam zadatak da naprave biografske kutije.
Ovo je dvoje mojih učenika.
Potičem ih
da kutije ispune nečime što opisuje njih
i njihov život.
Ono što im je važno, znate?
Ukrašuju ih,
zaista si uzmu vremena.
Ispune ih slikama obitelji i kućnih ljubimaca.
To mogu pokazati meni i razredu.
Ja ih tada aktivno slušam.
Ono što kažu,
njihovi izrazi lica,
sve što ne izraze,
može biti znak za uzbunu.
To pomaže meni da otkrijem njihove potrebe,
da shvatim što ih pokreće
i što potiče njihovo ponašanje.
Kako mogu biti bolja učiteljica
slušajući ih kada pričaju?
Odvajam vrijeme kako bih razvila odnos s njima
kao što je g. Randolph to radio sa mnom.
Sjedim s njima za vrijeme ručka,
pričam s njima za vrijeme odmora,
gledam njihove utakmice kada je vikend,
gledam njihove plesne nastupe.
Dio sam njihovog života.
To radim jer samo tako mogu upoznati učenike.
Moram postati dio njihova života.
Znam da neki od vas predaju u osnovnoj školi
i u srednjoj školi
i mislite da ta djeca
već znaju tko su, razvila su se.
Mislite da su autonomni.
Ne dajte se zavarati.
Djeca koja se čine iznimno pribranima
često najviše trebaju pomoć.
Kada biste prelistali godišnjak mojih učenika,
našli biste me na gotovo svakoj stranici
jer sam bila uključena u sve.
Čak sam vozila školski autobus.
(Smijeh)
Ja sam bila onaj učenik
kojeg su učitelji vidjeli kao uspješnog pojedinca,
popularnu osobu
i onu koja je smirena.
Ljudi, zapravo sam bila izgubljena.
Bila sam izgubljena.
Htjela sam da me netko pita,
„Lisa, zašto si stalno ovdje,
zašto radiš sve to?"
Jesu li se ikada pitali
bježim li od nekoga,
bježim li od nečega?
Zašto ne želim biti u svojoj zajednici
ili u svom domu?
Zašto sam stalno htjela biti u školi?
Nitko me to nije pitao.
Nemojte me krivo shvatiti.
Svi odlični učenici u vašim školama
nisu žrtve zlostavljanja.
Samo želim da odvojite malo vremena za znatiželju.
Pitajte ih zašto.
Možda saznate da za sve postoji razlog.
Možda ćete vi biti razlog zbog kojeg će oni nastaviti
s njihovom pričom.
Nemojte pretpostavljati
da već znate kraj njihove priče.
Ne dodajte točke bez zareza.
Nastavite priču
i pomozite im kako bi shvatili da je čak i život obilježen traumom
i dalje vrijedan.
Njihova je priča vrijedna.
Kako biste to mogli učiniti,
mislim da i mi kao učitelji moramo prihvatiti svoje priče.
Možda mnogi od vas sjedite ovdje
i mislite, „Da.
To se dogodilo meni,
no ne mogu to podijeliti."
I to je u redu.
I to će vrijeme doći.
Tada ćete uistinu osjećati
kao da je vrijeme da svoju bol
pretvorite u svrhu za budućnost.
Ta su djeca naša budućnost.
Potičem vas da počnete korak po korak.
Popričajte s nekime.
Pokažite volju i otvorenost.
Krug mog života zatvorio se
u proljeće 2018.
kada su me pozvali da držim govor
skupini neiskusnih učitelja i mentora.
Ispričala sam im svoju priču, kao i vama danas,
te mi je nakon govora prišla gospođa.
Oči su joj bile pune suza te mi je tiho rekla, „Hvala vam.
Hvala na priči.
Jedva čekam svom ocu prepričati
što sam danas čula."
Primijetila je da me zbunila
jer je zatim rekla,
„G. Randolph je moj otac."
(Ganutost)
„Često se pita:
Je li utjecao na nekoga?
Danas mogu otići kući i reći mu,
'Svakako si utjecao na nekoga.'"
Izniman dar.
To me potaklo
da kontaktiram kćer gđe McFadyen
i da joj kažem
kako je gđa McFadyen utjecala na mene.
Htjela sam da zna
da se zalažem za izdvajanje više sredstava
za školske pedagoge, socijalne radnike,
psihologe i medicinske sestre
jer su oni ključni za mentalno i tjelesno zdravlje
naše djece.
Zahvalna sam gđi McFadyen.
(Pljesak)
Netko je rekao
da je za izlazak iz tmine
potrebno svjetlo.
Danas, nadam se da ćete odavde izaći
i pronaći nekog kome ćete biti svjetlo.
Ne samo zbog učenika,
već i zbog odraslih u vašim učionicama,
u vašim školama i u vašim zajednicama.
Imate dar
da nekoga vodite
kroz traumatična iskustva
i potaknete ih da podijele svoju priču.
Hvala vam.
(Pljesak)