Jag växte upp i Bihar, Indiens fattigaste stat,
och jag kommer ihåg när jag var sex år gammal,
jag kom hem en dag och hittade en vagn
full av de läckraste godisar utanför vårt hus.
Mina bröder och jag började äta,
och då kom min pappa hem.
Han var likblek, och jag kommer ihåg hur vi grät
när vagnen med de halvätna godisarna
togs ifrån oss.
Senare förstod jag varför min pappa var så upprörd.
Godiset var en muta
från en entreprenör som försökte övertyga min pappa
att ge honom ett offentligt kontrakt.
Min pappa ansvarade för att bygga vägar i Bihar,
och han hade utvecklat en fast ställning mot korruption
fastän han trakasserades och hotades.
Han var ensam i sin kamp, eftersom Bihar
var en av Indiens mest korrupta stater,
där offentliga tjänstemän berikade sig själva,
snarare än att hjälpa de fattigaste utan medel
för att uttrycka sin vrede ifall deras barn
inte hade mat eller tillgång till skola.
Jag upplevde detta som något mycket känslomässigt
när jag reste till avlägsna byar för att studera fattigdom.
Jag åkte från stad till stad,
och kommer ihåg när jag var uthungrad och utmattad,
och nästan kollapsade
i brännande hetta under ett träd,
då inviterade en av de fattigaste männen i byn
mig till sin hytta där han barmhärtigt matade mig.
Jag insåg först senare att det han gav mig
var mat för hela hans familj i två dagar.
Denna genuint generösa gåva
utmanade och förändrade mitt liv.
Jag beslutade att ge något tillbaka.
Jag började senare jobba för Världsbanken som försökte bekämpa
fattigdom genom att ge bistånd från rika till fattiga länder.
Mitt ursprungliga fokus var på Uganda, där jag inriktade mig på
att förhandla reformer med Ugandas finansdepartement
så de kunde få åtkomst till våra lån.
Men jag minns en resa till Uganda,
efter att lånen var utbetalda, där jag hittade nybyggda skolor
utan läroböcker eller lärare,
nya hälsokliniker utan läkemedel,
och de fattiga återigen utan inflytande.
Precis som i Bihar.
Bihar symboliserar en utmaning för utveckling:
djup fattigdom omgiven av korruption.
Globalt lever 1,3 miljard på mindre än
$1.25 per dag, och arbetet jag utförde i Uganda
är ett vanligt tillvägagångssätt vid dessa problem
som har använts sedan 1944,
när vinnare av andra världskriget, 500 manliga grundare,
och en kvinnlig grundare,
samlades i New Hampshire i USA,
för att etablera Bretton Woods-institutionerna,
inklusive Världsbanken.
Det traditionella förhållningssättet till utvecklingsfrågor
innefattade tre nyckelelement: För det första, överföring av resurser
från rika länder i nord
till fattigare länder i syd,
följt av reformfastställande.
För det andra, utvecklingsinstitutioner som kanaliserade
överföringarna var inte transparenta
kring vad de finansierade och resultaten de åstadkom.
Slutligen, engagemanget i utvecklingsländer
var med inskränkta regeringseliter
som hade lite interaktion med medborgarna,
de slutgiltiga stödmottagarna av utvecklingsbistånd.
Vart och ett av elementen öppnar upp sig nu,
beroende på dramatiska förändringar i den globala miljön.
Öppen kunskap, öppet bistånd, öppen styrning,
tillsammans representerar de tre nyckelförändringar
som omvandlar utveckling
och som innebär hopp för problemen
som jag bevittnade i Uganda och Bihar.
Den första nyckelförändringen är öppen kunskap.
Utvecklingsländer idag
accepterar inte endast lösningar som ges till dem
av USA, Europa eller Världsbanken.
De får sin inspiration, sitt hopp,
sitt praktiska kunnande,
från framgångsrika, växande ekonomier i syd.
De vill veta hur Kina lyfte 500 miljoner människor
ur fattigdom på 30 år,
hur Mexikos Oportunidades-program
förbättrade skolgång och näring för miljontals barn.
Detta är det nya ekosystemet för flöden av öppen kunskap,
inte bara från nord till syd, men syd till syd,
och även syd till nord,
med Mexikos Oportunidades som idag inspirerar New York City.
Och likaväl som överföringar nord till syd öppnar upp,
så gör de utvecklingsinstitutioner
som utförde dessa överföringar det.
Detta är den andra förändringen: öppet bistånd.
Världsbanken öppnade nyligen sin databank för offentligheten,
och offentliggjorde 8 000 ekonomiska och sociala indikatorer
för 200 länder över en 50-årsperiod,
och lanserade en global tävling för crowdsourcing av
innovativa appar som använder denna data.
Dagens utvecklingsinstitutioner öppnar också upp
projekten de finansierar för offentlig granskning.
Såsom GeoMapping.
På denna karta från Kenya,
visar de röda punkterna var donatorfinansierade skolor ligger,
och ju mörkare grönt,
desto större andel barn som inte går i skolan.
Denna sammanslagning avslöjar
att donatorer inte har finansierat några skolor i områdena
med flest barn som inte går i skolan,
vilket skapar nya frågor.
Inriktar bistånd sig på de som mest behöver vår hjälp?
Världsbanken har nu GeoMappat
30,000 projektaktiviteter i 143 länder,
och donatorer använder en gemensam plattform
för att kartlägga sina projekt.
Det är ett oerhört framsteg för transparens
och ansvarskyldighet av bistånd.
Detta leder till den tredje, och enligt min åsikt,
viktigaste förändringen inom utveckling:
öppen styrning. Regeringarna idag öppnar upp
likaväl som medborgare kräver inflytande och ansvarskyldighet.
Från arabiska våren till Anna Hazare-rörelsen i Indien,
visar att användning av mobiltelefoner och sociala medier
inte endast är för politisk ansvarskyldighet
men också för ansvarskyldighet inom utveckling.
Levererar regeringar tjänster till sina medborgare?
Många regeringar i Afrika
och Östeuropa öppnar upp sin budget för allmänheten.
Men det är stor skillnad på en budget
som är offentlig och en som är åtkomlig.
Detta är en offentlig budget. (Skratt)
Som ni kan se är den inte riktigt åtkomlig
eller begriplig för vanliga medborgare
som försöker förstå hur regeringen spenderar sina resurser.
För att tackla detta problem använder regeringar nya verktyg
för att visualisera budgeten så den är lättare att förstå
för allmänheten.
På denna karta från Moldavien visar den gröna färgen
de områden som spenderar lite på skolor
men visar på goda utbildningsresultat,
och den röda färgen visar motsatsen.
Ett verktyg som detta hjälper till att omvandla en hylla med krångliga dokument
till ett allmänt begripbart visuellt instrument,
och intressant med denna öppenhet är
att det idag finns nya möjligheter för medborgare
att ge feedback och påverka regeringar.
På Filippinerna kan föräldrar och elever
ge feedback i realtid på en websida,
Checkmyschool.org, eller via sms,
till exempel kring böcker eller lärare som inte dyker upp,
liknande problem som jag bevittnade i Uganda och i Bihar.
Och regeringen är lyhörd.
När det till exempel rapporterades på websidan att 800 elever
var i fara eftersom skolreparationer fördröjdes
på grund av korruption,
vidtog filippinska utbildningsdepartementet snabba åtgärder.
Och intressant är att denna uppfinning
sprider sig från syd till syd, från Filippinerna
till Indonesien, Kenya, Moldavien etc.
I Dar es Salaam i Tanzania
kunde även ett fattigt samhälle använda redskapen
för att uttrycka sina anspråk.
Kartan över Tandale såg ut på följande sätt
i augusti 2011, men inom några veckor
kunde universitetsstuderande använda mobiltelefoner
och en open-source plattform för att kartlägga
hela samhällets infrastruktur.
Mycket intressant är att medborgare kunde
ge feedback om vilka hälso- och vattenstationer
som inte fungerade,
samlat i de röda punkterna som ni ser,
vilket tillsammans skapar ett grafiskt redskap
för de fattigas gemensamma röst.
Även dagens Bihar håller på att förändras
under en engagerad ledning som gör regeringen
öppen, åtkomlig och lyhörd till de fattiga.
Men i stora delar av världen
är regeringar inte intresserade av att öppna upp
eller hjälpa de fattiga, och det är en sann utmaning
för de som önskar att förändra systemet.
Det är de ensamma kämparna
som min pappa och många andra,
och ett viktigt mål för utvecklingsarbete
är att hjälpa dessa ensamma kämpare att förenas
så de kan besegra oddsen tillsammans.
Ghanas modiga reformatörer
från civilsamhället, parlamentet och regeringen,
har till exempel skapat en koalition för transparenta kontrakt
inom oljesektorn och detta har inspirerat
reformatörer i parlamentet till att utforska dubiösa kontrakt.
Sådana exempel inger nytt hopp, nya möjligheter
till problemen jag bevittnade i Uganda
och som min pappa utmanade i Bihar.
För två år sen, den 8 april 2010, ringde jag till min pappa.
Det var sent på kvällen och vid en ålder av 80 år
höll han på att formulera en 70 sidor lång allmänintresslig rättstvist
mot korruption inom ett vägprojekt.
Fastän han inte var advokat pläderade han själv fallet
i rätten dagen efter.
Han vann,
men senare samma kväll,
föll han illa och dog.
Han kämpade till slutet, allt mer passionerad och övertygad om
att för att bekämpa korruption och fattigdom
krävdes det inte endast att statstjänstemän skulle vara ärliga,
men att medborgare behövde gå ihop
för att göra sina röster hörda.
De blev hans två bokstöd i livet,
och resan mellan dem
återspeglade det förändrande utvecklingslandskapet.
Jag inspireras av dessa förändringar och jag är entusiastisk
kring att vi inom Världsbanken antar
dessa nya riktningar, en viktig utveckling
sedan mitt arbete i Uganda för 20 år sen.
Utveckling måste radikalt öppnas upp
så kunskap kan flyta i flera riktningar
och inspirera aktörer, så biståndet blir transparent,
ansvarstagande och effektivt, så regeringar öppnar upp
och medborgare blir engagerade och bemyndigade
med reformatörer i regeringen.
Vi måste öka hastigheten på förändringarna.
Gör vi det kommer vi att märka att de fattigas enade röst
kommer att höras i Bihar,
i Uganda och på många andra platser.
Vi kommer att se att läroböcker och lärare
finns i skolorna för barnen.
Vi kommer också att uppleva att dessa barn
får en äkta chans att bryta sig ur fattigdomen.
Tack.
(Applåder)