אז הייתי רוצה שתדמיינו לרגע
שאתם חייל בלהט הקרב.
אולי אתם חייל רגלים רומי או קשת מימי הביניים
או אולי אתם לוחם זולו.
לא משנה הזמן והמקום שלכם, יש כמה דברים שנשארים קבועים.
האדרנלין שלכם עולה.
והפעולות שלכם נובעות מרפלקסים אלה שטבועים בכם עמוק.
רפלקסים שמושרשים בצורך להגן על עצמכם ועל אלה שלצידכם
ולהביס את האויב.
אז עכשיו, הייתי רוצה שתדמיינו את עצמכם משחקים תפקיד שונה מאוד,
תפקיד של סייר.
תפקיד הגשש אינו להתקיף או להגן,
תפקיד הגשש הוא להבין,
הסייר הוא זה שיוצא החוצה,
למפות את השטח, לזהות מכשולים פוטנציאליים,
והסייר עשוי לקוות ללמוד שלמשל, יש גשר
במיקום נוח על פני נהר.
אבל מעל לכל, הסייר רוצה לדעת מה באמת נמצא שם,
בצורה מדויקת ככל האפשר.
ובצבא אמיתי, בפועל, הן החייל והן הסייר הם הכרחיים.
אבל אתם יכולים לחשוב על כל אחד מתפקידים אלו כעל דפוס חשיבה --
מטפורה לאופן בו כולנו מעבדים מידע ורעיונות
בחיי היומיום שלנו.
מה שאני עומדת לטעון היום הוא ששיפוט טוב,
ביצוע תחזיות מדויקות, קבלת החלטות נכונות
קשור בעיקר לדפוס החשיבה שלכם.
כדי להמחיש דפוסי חשיבה אלה בפעולה,
אני עומדת להחזיר אתכם לצרפת של המאה ה-19,
מקום שבו פיסת נייר תמימה למראה
גרמה להתפרצות השערוריות הפוליטיות הגדולות בהיסטוריה.
היא התגלתה ב-1894 על ידי קצינים במטכ"ל הצרפתי.
היא הייתה קרועה לגזרים בסל ניירות,
אבל כאשר הם חיברו אותה מחדש,
הם גילו שמישהו בשורותיהם
מכר סודות צבאיים לגרמניה.
אז הם פתחו בחקירה גדולה,
והחשדות שלהם במהרה התמקדו על האדם הזה
אלפרד דרייפוס.
היה לו עבר ללא רבב,
לא היסטוריה של גרימת עוול, ולא מניע עד כמה שיכלו לומר.
אבל דרייפוס היה הקצין היהודי היחיד בדרגה כזו בצבא,
ולמרבה הצער בשלב ההוא, הצבא הצרפתי היה אנטישמי מאוד.
הם השוו את כתב ידו של דרייפוס לזה שבתזכיר
והגיעו למסקנה שהוא היה תואם,
למרות שמומחים חיצוניים מקצועיים לכתב יד
היו הרבה פחות בטוחים בדמיון.
אבל נעזוב את זה.
הם הלכו וערכו חיפוש בדירה של דרייפוס,
בחיפוש אחר סימנים של ריגול.
הם עברו על התיקים שלו, ולא מצאו שום דבר.
זה רק שכנע אותם יותר שדרייפוס לא רק היה אשם,
אלא גם ערמומי, משום שברור שהוא החביא את כל חומר הראיות
לפני שהם הצליחו להגיע אליו.
אחר כך הם יצאו וחיפשו בהיסטוריה האישית שלו
אחר פרטים מפלילים כלשהם.
הם דיברו עם מוריו,
הם גילו שהוא למד שפות זרות בבית הספר,
מה שהראה בבירור רצון לקשור קשר עם מדינות זרות
מאוחר יותר בחיים.
מוריו גם אמרו שדרייפוס היה ידוע כבעל זיכרון טוב,
שהיה חשוד מאוד, נכון?
אתם יודעים, כי מרגל צריך לזכור הרבה דברים.
אז המקרה הלך למשפט, ודרייפוס נמצא אשם,
לאחר מכן, הוציאו אותו לכיכר ציבורית זו
ובטקסיות תלשו את העיטורים מעל מדיו
ושברו את חרבו לשניים.
זה היה נקרא ההשפלה של דרייפוס.
וגזרו עליו מאסר עולם
במקום עם השם ההולם: אי השדים,
שהוא סלע צחיח זה מחוץ לחופי דרום אמריקה.
אז לשם הוא הלך, ושם הוא בילה את ימיו לבד,
בכתיבת מכתבים על גבי מכתבים לממשלת צרפת
כשהוא מפציר בהם לדון מחדש בעניינו כך שהם יוכלו לגלות את חפותו
אבל לרוב, צרפת ראתה את העניין כסגור.
דבר אחד שבאמת מעניין אותי בפרשת דרייפוס
הוא השאלה מדוע הקצינים היו כה משוכנעים
שדרייפוס היה אשם.
כלומר, אתם גם יכולים להניח שהם החליטו להתנכל לו,
שהם במתכוון הפלילו אותו.
אבל היסטוריונים לא חושבים שזה מה שקרה.
ככל שאנחנו יכולים לומר,
הקצינים האמינו באמת ובתמים שהתיק נגד דרייפוס היה חזק.
מה שגורם לכם לתהות:
מה זה אומר על המיינד האנושי
שאנחנו יכולים למצוא ראיות כה חסרות ערך
משכנעות דיין להרשיע אדם?
ובכן, זהו מקרה שמדענים מכנים כ"הנמקת מוטיבציה."
זו תופעה זו שבה המניעים הלא מודעים שלנו,
התשוקות והפחדים שלנו,
מעצבים את הדרך שבה אנחנו מפרשים מידע.
מידע מסוים, רעיונות מסוימים, מרגישים כמו בני ברית שלנו.
אנחנו רוצים שהם ינצחו, אנחנו רוצים להגן עליהם.
ומידע אחר ורעיונות אחרים הם האויב,
ואנחנו רוצים להפיל אותם.
לכן אני קוראת להנמקת מוטיבציה "דפוס חשיבה של חייל."
כנראה שרובכם מעולם לא התנכלתם
לקצין צרפתי-יהודי בעוון בגידה,
אני מניחה,
אבל אולי עקבתם אחרי ארועי ספורט או פוליטיקה, כך שאולי הבחנתם
שכאשר השופט קובע שהקבוצה שלכם ביצעה עבירה,
לדוגמה,
יש לכם מוטיבציה גבוהה למצוא סיבות למה הוא טועה,
אבל אם הוא קובע שהקבוצה האחרת ביצעה עבירה -- נפלא!
זו החלטה נבונה, בואו לא נבחן אותה יותר מדי לעומק.
או אולי קראתם מאמר או מחקר
שבוחן כמה קווי מדיניות שנויים במחלוקת,
כמו עונש מוות,
וכפי שחוקרים הראו,
אם אתם תומכים בעונש מוות
והמחקר מראה שזה לא אפקטיבי,
אז יש לכם מוטיבציה גבוהה למצוא את כל הסיבות
מדוע המחקר תוכנן בצורה גרועה.
אבל אם הוא מראה שעונש המוות עובד,
זהו מחקר טוב.
ולהפך: אם אינכם תומכים בעונש מוות, אותו דבר.
השיפוט שלנו מושפע מאוד באופן לא מודע
מהרצון שלנו שאחד הצדדים ינצח.
וזה קיים בכל מקום.
וזה מעצב את דרכי המחשבה שלנו על בריאותנו, על מערכות היחסים שלנו,
איך נחליט כיצד להצביע,
מה שאנו מחשיבים כהוגן או מוסרי.
מה שהכי מפחיד אותי בחשיבת מוטיבציה
או בדפוס חשיבה של חייל,
זה עד כמה שזה לא מודע.
אנו יכולים לחשוב שאנחנו אובייקטיבים ובלתי משוחדים
ועדיין להרוס בסופו של דבר את חייו של אדם חף מפשע.
עם זאת למזלו של דרייפוס הסיפור שלו לא נגמר.
זהו קולונל פיקאר
הוא גם קצין בעל דרגה גבוהה בצבא הצרפתי,
וכמו רוב האנשים, הוא הניח שדרייפוס אשם.
גם כמו רוב האנשים בצבא, הוא היה לפחות אנטישמי לא מוצהר.
אבל בנקודה מסוימת, פיקאר החל לחשוד:
"מה אם כולנו טועים לגבי דרייפוס?"
מה שקרה זה שהוא גילה ראיות
שהריגול לטובת גרמניה המשיך,
גם לאחר שדרייפוס היה בכלא.
והוא גם גילה שלקצין אחר בצבא
היה כתב יד שתאם להפליא את זה שבתזכיר,
הרבה יותר מאשר כתב ידו של דרייפוס.
אז הוא הביא את התגליות האלו לממונים עליו
אבל לתדהמתו, או שלא היה אכפת להם
או שהמציאו הסברים מפורטים כדי להסביר את הממצאים שלו,
כמו "ובכן, כל מה שבאמת הראית פיקאר, זה שיש עוד מרגל
שלמד איך לחקות את כתב ידו של דרייפוס,
והוא נושא את לפיד הריגול אחרי שדרייפוס עזב.
אבל דרייפוס עדיין אשם. "
בסופו של דבר, פיקאר הצליח להביא לזיכויו של דרייפוס.
אבל זה לקח לו 10 שנים,
ובחלק מזמן זה הוא עצמו היה בכלא
בעוון חוסר נאמנות לצבא.
רבים מרגישים שפיקאר לא באמת יכול להיות הגיבור של סיפור זה
כי הוא היה אנטישמי, וזה רע, דבר שאני מסכימה איתו.
אבל אישית, עבורי, העובדה שפיקאר היה אנטישמי
בעצם הופך את מעשיו ליותר נערצים,
כי היו לו אותן דעות קדומות, אותן סיבות להיות משוחד
כמו עמיתיו הקצינים,
אבל המוטיבציה שלו לגלות את האמת ולתמוך בה, עולים על כל זה.
אז מבחינתי,
פיקאר הוא "ילד כרזה" של מה שאני מכנה "דפוס חשיבה של סייר."
זה המניע לא לגרום לרעיון אחד לנצח או לאחר להפסיד,
אלא פשוט לראות מה באמת קרה שם
בכנות ובדיוק ככל שניתן,
גם אם זה לא יפה או נוח או נעים.
דפוס חשיבה זה הוא מה שאני מתרגשת מאוד ממנו.
וביליתי את השנים האחרונות כשאני בוחנת ומנסה להבין
מה יוצר את דפוס החשיבה של הסייר.
מדוע אנשים מסוימים, לפעמים לפחות,
מסוגלים לפרוץ דרך דעותיהם הקדומות, הנטיות, והמניעים שלהם
ופשוט לנסות לראות את העובדות ואת הראיות
בצורה אובייקטיבית ככל שהם יכולים?
והתשובה היא רגשית.
אז, בדיוק כמו שדפוס חשיבה של חייל מושרש ברגשות
כמו הגנתיות או שבטיות,
כך גם דפוס חשיבה של סייר.
זה מושרש ברגשות שונים.
לדוגמה, סיירים הם סקרנים.
הם נוטים יותר לומר שהם חשים עונג
כאשר הם מקבלים מידע חדש
או תשוקה לפתור חידה.
הם נוטים יותר להסתקרן כאשר הם נתקלים במשהו
שמנוגד לציפיות שלהם.
לסיירים יש גם ערכים שונים.
הם נוטים יותר לומר שזה מוסרי
לבחון את האמונות שלכם עצמכם,
והם פחות נוטים לומר שמישהו שמשנה את דעתו
מפגין חולשה.
ומעל לכל סיירים מחוברים לקרקע
שמשמעו שהערך העצמי שלהם כאדם
לא קשור לעד כמה הם צודקים או טועים בנושא מסוים.
אז הם יכולים להאמין שעונש המוות עובד.
ואם מתפרסמים מחקרים שמראים שהוא לא, הם עשויים לומר
"הה, נראה כאילו אני טועה אולי, זה לא אומר שאני רע או טיפש"
מכלול זה של תכונות הוא מה שהחוקרים מצאו -
וגם אני מצאתי באופן אנקדוטי --
צופה שיפוט טוב.
ונקודת המפתח שאני רוצה להשאירכם איתה בקשר לתכונות אלו
היא שהן בעיקר לא על כמה חכמים אתם
או על כמה אתם יודעים.
למעשה, הם אינם תואמים הרבה את האיי קיו בכלל.
הם על איך אתם מרגישים.
יש ציטוט שאני נוהגת לחזור אליו, מאת סיינט אקזופרי.
הוא המחבר של "הנסיך הקטן".
הוא אמר, "אם אתה רוצה לבנות ספינה,
אל תעודד את אנשיך לאסוף עצים ותן פקודות
וחלק את העבודה.
במקום זאת, למד אותם להתגעגע למרחבי הים הגדול והאינסופי. "
במילים אחרות, אני טוענת,
שאם אנחנו באמת רוצים לשפר את השיפוט שלנו כיחידים
וכחברות,
מה שאנחנו הכי זקוקים לו אינו הדרכה נוספת בלוגיקה
או רטוריקה או הסתברות, או כלכלה,
למרות שדברים אלה הם בעלי ערך,
אלא מה שאנו בעיקר צריכים זה להשתמש בעקרונות אלה היטב
בדפוס חשיבה של גשש.
אנחנו צריכים לשנות את הדרך בה אנו מרגישים.
אנחנו צריכים ללמוד איך להרגיש גאווה במקום בושה
כשאנו מבחינים שאולי טעינו בקשר למשהו.
אנו צריכים ללמוד איך לחוש מסוקרנים במקום הגנתיים
כאשר אנו נתקלים במידע שסותר את אמונותינו.
אז השאלה שאני רוצה להשאיר אתכם איתה היא:
למה אתם הכי מייחלים?
האם אתם מייחלים להגן על העקרונות שלכם?
או שאולי אתם מייחלים לראות את העולם באופן ברור ככל האפשר?
תודה רבה לכם.
(תשואות)