A világ legrégebbi ragasztója több mint 8000 éves,
és a Holt-tenger közelében lévő barlangból származik.
Az ősidőkben ezt a ragasztót
állati csontok és növényi anyagok keverékéből készítették;
kosarak vízhatlanítására és szerszámok készítésére használták,
majd évezredekig növények és állatok
szolgáltak a civilizációt összetartó ragasztóként.
Ma már szinte bármit meg lehet építeni és javítani
ragasztóval és ragasztószalaggal.
De mitől ragad a folyékony ragasztó és a ragasztószalag?
És melyik erősebb?
Ragasztóanyagok készülhetnek mesterséges molekulákból
vagy természetes fehérjékből és szénhidrátokból,
mint a dextrin nevű növényi keményítő,
a kazein nevű tejfehérje,
és a fagyantában lévő terpének.
A ragasztók adhéziós és kohéziós kötésekkel működnek.
Adhéziós kötések találhatók a ragasztóanyag molekulái
és a hozzá ragasztott tárgy molekulái között.
Kohéziós kötések a ragasztóanyag saját molekulái között vannak,
összetartva azokat.
A legtöbb folyékony ragasztó oldószerből és oldott adhéziós polimerből áll,
így nem ragad az üveg belső felszínére.
Erős szagáért az oldószer felelős,
ami levegővel érintkezve elpárolog.
Az oldószer lehet víz,
vagy egyéb vegyületek, amelyek belégzése káros lehet.
Erősebb kötések jönnek létre, ha a ragasztó nemcsak megszárad,
hanem több, kémiailag reagáló komponenst tartalmaz.
A ragasztó adhéziós és kohéziós kötései is erősek,
száradás során pedig véglegessé válnak.
Ez az oka annak, hogy csak új ragasztóval lehet újra összeilleszteni
egy megszáradt, ragasztós felületet, ha eltörik.
Ezzel szemben a ragasztószalag gyengébb, visszafordítható kötéseket alakít ki
a hozzáragasztott tárggyal,
ezért lehet leszedni és újra felhasználni.
Ezek a gyengébb kötések, ú. n. Van der Waals-erők
bármilyen két anyag között létrejöhetnek,
de csak akkor, ha nagyon közel vannak egymáshoz:
közelebb, mint ami szabad szemmel látható.
A ragasztószalag alaprétegből és az azt bevonó rétegből áll;
utóbbi egy gumi vagy gumiszerű nyúlós anyag
és egy ragacsosító anyag keveréke.
Ez a ragadós rész.
A ragadósság több tényezőtől függ:
a rugalmas és ragacsos komponensek aránya,
a szalagra kent ragasztóanyag vastagsága,
és a szalag típusa.
A ragasztószalag használatakor nem történik kémiai reakció.
Hanem a puha ragasztóanyag a felület réseibe folyik.
Ez a viszkoelaszticitás: az anyag a résekbe csúszik, és ott marad.
Mikor a viszkoelasztikus ragasztó kitölti a mikroszkopikus réseket,
elég közel van, hogy Van der Waals-erők alakulhassanak ki.
Vajon melyik a világ legerősebb ragasztója?
Nos, erre nincs egyetlen válasz.
Az adhéziós kötések abszolút erejét tekintve
a folyékony ragasztó erősebb a ragasztószalagnál,
de a ragasztók hatásossága eltér különböző körülmények között.
Bár a cianoakrilátok, azaz pillanatragasztók
hozzák létre a legerősebb kötéseket,
a kétkomponensű epoxi ragasztók ellenállóban a hő- és nyíróerők ellen,
ráadásul többféle anyaggal használhatók.
Vagyis, ha például egy üllőt szeretnél lóbálni a levegőben,
a pillanatragasztó a legjobb választás.
De ha ugyanezt egy aktív vulkán felett szeretnéd megtenni,
jobban jársz egy epoxi ragasztóval.
S hogy egyáltalán tartson,
a ragasztónak elég nagy felületre van szüksége.
Ha valami oknál fogva tekegolyókból szeretnél láncot készíteni,
szövetbetétes ragasztószalaggal lenne a legjobb.
A mérnökök kevésbé abszurd, de hasonló tényezők alapján döntenek.
A motor belsejében lévő hőnek ellenálló ragasztó kiválasztása
élet és halál kérdése.
S bár a ragasztószalag adhéziós kötéseinek ereje
nem vetekedhet az epoxi ragasztókéval,
azonnali hatása vészhelyzetben előnyösebb.
Folyékony ragasztók szükségesek, hogy rakétát lőjünk a világűrbe,
de ha ott valami elromlik, válaszd a ragasztószalagot:
a folyékony ragasztók ugyanis nem működnek a súlytalanság állapotában.