(Mūzika)
[Sanskrits]
Šī ir oda mātei dievietei,
ko vairums no mums, indiešiem, iemācās bērnībā.
Es to iemācījos četru gadu vecumā, sēžot klēpī savai mātei.
Togad viņa mani iepazīstināja ar deju,
un tā sākās mana tikšanās ar klasisko deju.
Kopš tā laika pagājuši četrdesmit gadu,
un esmu mācījusies ar labākajiem dejotājiem,
uzstājusies visā pasaulē, mācījusi jaunus un vecus,
radījusi, sadarbojusies, horeografējusi
un audusi krāsainu mākslas, sasniegumu un balvu audumu.
Visu vainagojošais panākums bija 2007. gadā,
kad saņēmu šīs valsts ceturto augstāko apbalvojumu, Padma Shri,
par savu ieguldījumu mākslā.
(Aplausi)
Bet it nekas mani nesagatavoja tam,
ko izdzirdēju 2008. gada 1. jūlijā.
Es izdzirdēju vārdu "karcinoma".
Jā, krūts vēzis.
Apstulbusi es sēdēju ārsta kabinetā un dzirdēju šādus vārdus:
"vēzis", "stadija", "pakāpe".
Līdz tam "vēzis" nozīmēja mana drauga zodiaka zīmi,
"stadija" angliski bija skatuve, uz kuras es uzstājos,
un "pakāpe" angliski – atzīmes, ko saņēmu skolā.
Todien es sapratu,
ka man bija negribēts, nelūgts, jauns dzīves partneris.
Kā dejotāja es pazīstu deviņas rasas jeb navarasas:
dusmas, varonība,
riebums, humors
un bailes.
Es domāju, ka zinu, kas ir bailes.
Todien es uzzināju, kas ir bailes.
Tā visa pārņemta un pilnīgi zaudējusi kontroli,
es lēju gaužas asaras un jautāju savam dārgajam vīram Džejentam:
"Vai tas ir viss? Vai tās ir ceļa beigas? Vai tās ir manas dejas beigas?"
Un viņš, gaišā dvēsele, teica:
"Nē, šī ir tikai pauze, ārstēšanās pauze,
un tu atgriezīsies un turpināsi to, ko proti vislabāk."
Tad es sapratu, ka es, kas domāja pilnībā kontrolējam savu dzīvi,
kontrolēju tikai trīs lietas:
savas domas, prātu, šo domu radītos attēlus
un tā rosināto darbību.
Tā nu es vārtījos emociju un depresijas atvarā,
nespējot aptvert šo situāciju,
un vēlējos būt dziedinošā vietā, kur valda veselība un laime.
Es vēlējos tikt prom no tā, kur biju, un nonākt tur, kur vēlējos.
Un tam man kaut ko vajadzēja.
Man vajadzēja kaut ko, kas mani no tā visa izvilktu.
Es nosusināju asaras un paziņoju visai pasaulei:
"Vēzis ir tikai lappuse manā dzīvē,
un es tai neļaušu ietekmēt savas dzīves pārējo daļu."
Es arī visai pasaulei paziņoju,
ka vēzi pievārēšu un neļaušu tam pievārēt mani.
Bet, lai nokļūtu no tā, kur biju, tur, kur gribēju būt,
man kaut ko vajadzēja.
Man vajadzēja enkuru, tēlu,
atbalsta punktu, no kura uzsākt šo procesu,
no kura atsperties.
Un es to atradu savā dejā,
savā dejā, spēkā, enerģijā, kaislē, pašā dzīves elpā.
Bet tas nebija viegli.
Ticiet man, tas noteikti nebija viegli.
Kā lai saglabā prieku,
ja skaistums izzūd kopā ar matiem trīs dienās?
Kā lai nekrīt izmisumā,
kad ķīmijterapijas izmocītajam ķermenim pat kāpnes uz otro stāvu ir īstas mocības?
Man, kura varēja dejot trīs stundas no vietas.
Kā lai neļauj sevi pārņemt izmisumam un bēdām?
Vēlējos tikai sarauties čokurā un raudāt.
Bet es sev teicu, ka bailes un asaras man nelīdzēs.
Tāpēc es piespiedu sevi – ķermeni, prātu un garu –
katru dienu iet uz deju studiju
un iemācīties no jauna visu, ko biju apguvusi četru gadu vecumā,
no jauna izstrādāju, iemācījos, sakopoju.
Tas bija neiedomājami sāpīgi, bet es to izdarīju.
Grūti.
Es koncentrējos uz mudrām, uz savas dejas tēliem,
uz dzeju un metaforām, un pašas dejas filozofiju.
Un lēnām es izkļuvu no tā nožēlojamā prāta stāvokļa.
Bet man vajadzēja vēl kaut ko.
Man vajadzēja vēl kaut ko, lai to paveiktu,
un es to atradu metaforā, ko apguvu no mātes četru gadu vecumā.
Metafora par Mahišasuru Mardini un par Durgu.
Durga, māte dieviete, bezbailīgā, indiešu dievu panteona radīta.
Durga, spožā, greznotā, skaistā,
ar astoņpadsmit rokām, gatava karam,
jāj uz lauvas kaujaslaukā, lai iznīcinātu Mahišasuru.
Durga, radošās sievišķās enerģijas jeb šakti iemiesojums.
Durga Bezbailīgā.
Es izveidoju šo Durgas tēlu
un katra viņas iezīmi, katru niansi padarīju par savu.
Mīta simbolisma un dedzīgās vingrināšanās vadīta,
es savā dejā ieliku asu koncentrēšanos,
koncentrēšanos līdz tādai pakāpei, ka dejoju dažas nedēļas pēc operācijas.
Es dejoju cauri visām ķīmijas un apstarošanas sesijām,
par izbailēm savam onkologam.
Es dejoju starp ķīmijas un apstarošanas sesijām
un tirdīju viņu, lai viņš tās pielāgo manam uzstāšanās grafikam.
Tas, ko es darīju, es pārslēdzos no vēža uz savu deju.
Jā, vēzis ir bijusi tikai viena manas dzīves lappuse.
Mans stāsts
ir par dzīves piespēlēto grūtību, šķēršļu un izaicinājumu pārvarēšanu.
Mans stāsts ir par domas spēku.
Mans stāsts ir par izvēles spēku.
Tas ir koncentrēšanās spēks.
Tas ir spēks, kas ļauj mums pievērsties kaut kam,
kas tā iejūsmina, tā aizrauj,
ka pat kas tāds kā vēzis kļūst maznozīmīgs.
Mans stāsts ir par metaforas spēku.
Tas ir tēla spēks.
Manējais bija Durga.
Durga Bezbailīgā.
Viņu arī dēvēja par Simanandini – tā, kas jāj ar lauvu.
Savā cīņā, jājot ar savu iekšējo spēku, savu iekšējo noturību,
bruņota ar visu pieejamo medicīnisko palīdzību,
un turpinot ārstēšanos,
izjājot vēža kaujas laukā,
liekot savām negantajām šūnām uzvesties kārtīgi,
es vēlos, lai mani pazīst nevis kā vēzi pārslimojušo,
bet gan vēzi uzvarējušo.
Es piedāvāju fragmentu no šī darba
"Simanandini".
(Aplausi)
(Mūzika)
(Aplausi)