מוערך ש 20 מליון אנשים אנשים בעולם מאבדים את ראייתם בשל קטרקט,
מצב בר ריפוי שמשפיע על העדשה שממקדת את התמונות על הרשתית של העין.
קטרקט מתרחש כשהחלבונים בעדשה מאבדים את הארגון הנורמלי שלהם,
מתאגדים ביחד בדרך שגורמת לצביעה או עננות,
ולבסוף חוסמים את רוב הראיה.
קטרקט יכול להגרם מפגיעה בעין,
תרופות מסויימות,
קרינה אולטרה סגולה,
סוכרת,
עישון,
או כמה הפרעות גנטיות.
אבל הגורם הנפוץ ביותר הוא הזדקנות.
בארצות הברית, יותר מ 50% מהאנשים מעל גיל 80 מפתחים אותו.
קטרקטים טופלו לפני יותר מ 2500 שנה בהודו,
למרות שתהליכים דומים אולי היו קיימים לפני כן
במצריים העתיקה ובבבל.
ההליך הנפוץ ביותר, שנקרא דקירה,
כולל לחיצת מכשיר חד לתוך העין
כדי לשחרר או לדחוף את העדשה העכורה מלהפריע.
למרות שזה יכול להגביר את כמות האור שנכנסת לעין,
חוסר עדשה ישאיר את הראיה של החולה לא ממוקדת.
למרות שיש לה אחוז הצלחה נמוך, וסיכון גבוה לזיהום או פציעה,
דקירה עדיין מבוצעת בכמה חלקים של העולם.
תהליכים מאוחרים יותר יתמקדו גם בהסרה של העדשה העכורה,
לדוגמה, על ידי יצירת פתח בקרנית כדי להוציא את העדשה
יחד עם הממברנה שמקיפה אותה.
בעוד ההמצאה של משקפיים מאפשרת לשחזר חלק מהפוקוס,
הן צריכות להיות ממש עבות בכדי לעזור.
יותר מזה, כאלה שיטות עדיין גורמות לסיבוכים,
כמו נזק לרשתית,
או השארת העין עם תפרים לא נוחים.
אבל במאה ה 20, משהו לא צפוי קרה.
מנתח העיניים סר הרולד רידלי טיפל בנפגעים של מלחמת עולם שניה
כשהוא הבחין שהפלסטיק האקרילי שנשבר משמשות מטוסי קרב
נתקע בעין הטייס בלי לגרום לתגובה מזיקה.
זה הוביל אותו להציע להשתיל בניתוח עדשות מלאכותיות לתוך העין
כדי לתקן קטרקט.
ולמרות התנגדות ראשונית,
השיטה הפכה לסטנדרט עד שנות השמונים.
מאז הגילוי של רידלי,
העדשה האינטראקולרית עברה מספר שיפורים.
עדשות מודרניות יכולות להתאים לתוך קפסולת הממברנה
שהקטרקט מוצא ממנה,
מה שמשאיר יותר מהאנטומיה המקורית של העין שלמה.
והיכולת לכוונן במדוייק את העקמומיות של העדשה.
מאפשרת לניתוח לשחזר את הראיה הנורמלית של החולה
בלי צורך במשקפיים.
כמובן, שיטות ניתוחיות התפתחו גם הן.
תהליכים מיקרוסקופיים משתמשים במכשירים קטנים או לייזרים
כדי לעשות חתכים מדוייקים של מילימטר או שניים בקרנית,
בעוד גשוש אולטרסאונד מפרק ומסיר את העדשה עם הקטרקט
עם טראומה מינימלית לעין.
גירסאות לואו טק של התהליך עשו את התהליך מהיר וזול,
ועזרו להפיץ אותו ברחבי העולם המתפתח.
מקומות כמו בית החולים לעיניים ארווינד בהודו
היה החלוץ של ניתוח קטרקט בכמות גדולה ומחיר נמוך
עבור סכום נמוך של שש דולר בלבד.
אז למה, עם כל ההתקדמויות האלו,
עדיין יש כל כך הרבה אנשים עוורים בעולם?
הסיבה העיקרית היא נגישות לשרותי בריאות,
עם תשתיות גרועות ומחסור ברופאים
שהיא המחסום העיקרי בהרבה אזורים.
אבל זו לא הבעיה היחידה.
בהרבה אזורים כפריים עם חינוך גרוע,
עיוורון מתקבל כמשהו בלתי נמנע בהזדקנות,
עבורו מישהו לא יחשוב לחפש טיפול.
לכן המידע חיוני.
תוכניות מודעות קהילתית מוגברת וההתפשטות של טלפונים ניידים
אומרים שהרבה מאלה
שאולי היו נשארים עוורים לשאר חייהם בשל קטרקט
עכשיו אפשר להגיע אליהם.
ועבורם, עתיד בהיר יותר באופק.