Vă puteți imagina: sunteți într-un bar sau o discotecă,
începeți să purtați o conversație,
iar ulterior se ajunge la întrebarea: „Și unde lucrezi?"
Crezând că slujba ta e interesantă, spui: „Sunt matematician."
(Râsete)
Pe parcursul conversației se va ajunge inevitabil
la un moment dat la una dintre aceste 2 formulări:
A) „Eram teribil la matematică, dar nu era vina mea
profesorul era de fapt foarte slab." (Râsete)
și B) „La ce servește practic matematica?" (Râsete)
Mă voi referi la varianta B. (Râsete)
Când cineva vă întreabă la ce servește matematica,
nu e din interes pentru aplicațiile științelor matematice,
ci vă întreabă: „De ce am fost nevoit să învăț
porcăria asta care nu mi-a folosit niciodată?" (Râsete)
Asta e de fapt întrebarea.
Înainte, când un matematician era întrebat
la ce servește matematica, matematicienii erau împărțiți în grupuri.
54.51% dintre matematicieni adoptă o atitudine ofensivă,
pe când 44,77% dintre aceștia, adoptă o atitudine defensivă.
Există și un rar procentaj de 0,8%, în care mă includ și eu.
Cine sunt cei care preferă ofensiva?
Aceștia sunt matematicienii care vă spun că această întrebare
nu are sens, fiindcă matematica are deja un sens propriu,
reprezentând un frumos edificiu cu o logică deja stabilită,
nefiind așadar nevoie să considerăm mereu posibilele sale aplicații.
La ce servește poezia? La ce servește dragostea?
La ce servește însăși viața? Ce fel de întrebare e asta? (Râsete)
Hardy, spre exemplu, e un reprezentant al acestei ofensive.
Cei din defensivă îți zic
că deși nu-ți dai seama, dragule, matematica e pretutindeni. (Râsete)
Aceștia dau mereu ca exemplu podurile și calculatoarele.
Dacă nu cunoașteți matematica, podul vi se va prăbuși. (Râsete)
În realitate, calculatoarele se rezumă doar la matematică.
Acum aceștia îți vor spune și că în spatele
securității IT și al cardurilor de credit se află numerele prime.
Așa v-ar răspunde profesorul vostru de matematică dacă l-ați întreba.
Face parte din defensivă.
Bine, însă cine are dreptate?
Cei ce zic că matematica nu deservește unui scop,
sau cei ce spun că se află pretutindeni?
În realitate, ambele grupuri au dreptate.
Însă v-am spus că eu aparțin acelui rar 0,8% ce susține altceva, nu?
Așadar, vă rog, întrebați-mă la ce servește matematica.
(Publicul întreabă)
Ok! 76,34% dintre voi au întrebat pe când 23,41% au tăcut,
iar 0,8% nu sunt sigur cu ce se ocupă.
Dragă 76,31%, e adevărat că matematica nu trebuie să servească la ceva,
e adevărat că e un edificiu prețios,
un edificiu logic, poate unul dintre cele mai mari eforturi colective
efectuate de ființele omenești de-a lungul istoriei.
De asemenea, e adevărat că acolo unde oamenii de știință și tehnicienii
caută teorii matematice sau modele care să le permită să avanseze,
acestea se regăsesc în edificiul matematicii.
E adevărat că trebuie să pătrundem mai adânc,
să vedem ce e în spatele științei.
Știința funcționează prin intuiție și creativitate, iar matematica
reprimă atât intuiția cât și creativitatea.
Majoritatea sunt surprinși să afle că dacă cineva ar lua
o bucată obișnuită de hârtie de 0,1 mm,
îndeajuns de mare, și ar plia-o de 50 de ori,
grosimea acestui lot ar ocupa întreaga distanță de la Pământ la soare.
Intuiția vă zice: „E imposibil." Faceți calculele și veți vedea că așa e.
La asta servește matematica.
Știința are sens doar fiindcă ne face
să înțelegem mai ușor această lume minunată în care trăim.
Și fiindcă ne ajută să depășim obstacolele
acestei dureroase lumi în care trăim.
Există științe care au o aplicație palpabilă.
Spre exemplu, oncologia.
Și există altele pe care le privim doar de departe, uneori cu invidie,
dar știind că noi le suntem sprijinul.
Toate aceste științe de bază oferă sprijin,
printre care și matematica.
Rigoarea matematică e cea care definește științele.
Ele dispun de această rigoare, fiindcă rezultatele sale sunt eterne.
Cu siguranță vi s-a spus vreodată până acum,
că un diamant e pentru totdeauna. Nu-i așa?
Depinde de ce înțelegeți prin „totdeauna".
O teoremă, însă, va fi pentru totdeauna. (Râsete)
Teorema lui Pitagora înca are aplicație practică,
chiar dacă Pitagora nu mai e în viață. V-o spun eu. (Râsete)
Chiar dacă lumea s-ar sfârși, teorema ar continua să fie adevărată.
Acolo unde se unesc două catete cu o ipotenuză bună (Râsete)
teorema lui Pitagora va funcționa cu siguranță.
(Aplauze)
Noi matematicienii ne dedicăm formulării acestor teoreme,
incontestabile și eterne. Însă nu e mereu ușor să știi
ce e un adevăr universal, o teoremă sau doar o simplă presupunere.
Avem nevoie de o demonstrație.
De exemplu: să ne imaginăm că avem un câmp mare, enorm, infinit.
Vreau să-l acopar cu piese de dimensiuni egale, fără a lăsa goluri.
Aș putea folosi pătrate, nu?
Sau aș putea folosi triunghiuri. Cercuri nu, fiindcă ar lăsă goluri.
Care piesă e cea mai potrivită?
Cea a cărei margine e cea mai mică pentru a acoperi aceeași suprafață.
În anul 300, Pappus din Alexandria spunea că hexagoanele ar fi cele mai potrivite,
precum cele făcute de către albine. Însă nu a demonstrat asta!
El a spus: „Dați-mi niște hexagoane, și haideți să încercăm!"
Nu a demonstrat acest lucru, deci a rămas doar o presupunere.
După cum știți, lumea a fost împărțită între susținători și critici ai lui Pappus
până când 1700 de ani mai târziu,
în 1999, Thomas Hales a demonstrat că Pappus
și albinele avuseseră dreptate și că hexagoanele erau cele mai bune.
Acest lucru a devenit teorema „fagurelui de miere",
ce va rămâne valabilă mereu,
chiar mai mult decât orice diamant.
(Râsete)
Dar ce se întâmplă în spațiul tridimensional?
Dacă vreau să acopăr spațiul cu piese egale, fără a lăsa goluri,
pot folosi cuburi, nu?
Sfere nu, fiindcă lasă mici goluri. (Râsete)
Care e cea mai potrivită piesă pe care o pot folosi?
Lord Kelvin, cel după care sunt numite gradele Kelvin, spunea
că cel mai potrivit ar fi un octaedru trunchiat. (Râsete)
și după cum știți (Râsete) E cel de aici! (Aplauze)
Să vedem, cine nu are un octaedru trunchiat în casă?
Chiar dacă e de plastic. Adu octaedrul trunchiat, avem musafiri.
Toată lumea are unul! (Râsete) Dar Kelvin nu a demonstrat asta.
Și Kelvin a făcut așadar doar o presupunere.
Iar lumea, după cum știti, s-a împărțit între susținători și critici.
(Râsete)
Până când, după aproape 100 de ani,
cineva a descoperit o structură mai bună.
Weaire și Phelan au descoperit
(Râsete) această structură căreia i-au dat originalul nume de
structura lui Weaire și Phelan. (Râsete)
Pare un lucru straniu, dar nu e rar,
acesta poate fi găsit chiar în natură.
E interesant că datorită proprietăților ei geometrice, această structură
a fost folosită la construcția bazinului de înot
din cadrul Jocurilor Olimpice de la Pekin.
Atunci Michael Phelps a câștigat 8 medalii de aur,
devenind cel mai bun înotător al tuturor timpurilor.
Cel puțin până când apare altcineva mult mai bun, nu?
La fel și cu structura lui Weaire și Phelan,
e cea mai bună până când apare o alta.
Dar atenție, se poate ca
peste 100 de ani, sau chiar 1700,
cineva să demonstreze că această piesă este cea mai potrivită.
Iar atunci acest lucru va deveni o teoremă, un adevăr absolut.
Mai durabil decât orice diamant.
Așadar iată, dacă doriți să spuneți cuiva că-l veți iubi o veșnicie
(Râsete)
le puteți dărui un diamant, dar dacă doriți să spuneți
că-l veți iubi mai mult de-o veșnicie, dăruiți-le o teoremă!
(Râsete)
Asta dacă într-adevăr vreți să demonstrați
că iubirea voastră e mai mult decât o presupunere.
(Aplauze)