Udari groma i sevanje munja osvetljavaju nadošlo more
dok se brod povija pod talasima.
Ovo nije obična oluja, već nasilna i osvetoljubiva bura,
i ona postavlja pozornicu za Šekspirovu najzagonetniju dramu.
Kako se nebo razvedrava, pozvani smo u svet
koji se čini prilično udaljenim od našeg, ali je ispunjen nama bliskim brigama
o slobodi, moći i kontroli.
„Bura” se dešava na udaljenom ostrvu, izloženom silama prirode,
a kojim putem magije i moći vlada Prospero, izgnani milanski vojvoda.
Kada ga je izdao brat Antonio, Prospero je proveo u izolaciji na ostrvu
dvanaest godina sa svojom kćerkom Mirandom i svojim voljenim knjigama.
Za to vreme, savladao je ostrvsku magiju
i koristi je kako bi ovladao duhovima prirode.
On je i vladar jedinom zemaljskom stanovniku ostrva,
utučenom i satanizovanom Kalibanu.
Međutim, nakon godina spremanja osvete, Prosperov zlotvor je konačno na vidiku.
Uz pomoć vazdušnog duha Arijela,
mađioničar uništava bratovljev brod i njegove mornare izbacuje na obalu.
Prosperovo spletkarenje se čak proteže i na ljubavni život njegove kćerke,
za koju je isplanirao da se zaljubi u nasukanog princa Ferdinanda.
A kako Prospero i Arijel sateruju Antonija u ćošak,
Kaliban se pridružuje nekakvim pijanim mornarima
koji smišljaju komičnu zaveru da preuzmu ostrvo.
Drama ogoljava društvo na osnovne nagone,
gde svaka frakcija grabi moć - bilo nad zemljom, drugim ljudima
ili sopstvenom sudbinom.
Međutim, Šekspir zna da je moć meta koja je stalno u pokretu;
i kako razotkriva mračne prošlosti svih tih likova,
počinjemo da se pitamo ima li kraja ovom vrzinom kolu.
Iako se Antonio ogrešio o Prospera,
on je i sam naneo štetu ostrvu,
grabeći njegova magična svojstva i prirodne resurse za sebe.
Naročito Kaliban prezire ovu vlast.
Sin Sikorakse,
veštice koja je nekada vladala ostrvom,
u početku je pomagao izgnanicima da se smeste.
Međutim, kasnije je postao njihov rob koji izgovara tirade sa besnim kajanjem:
„Tada sam te voleo, sve ti pokazivao
na ostrvu: i sveže izvore
i škrape pune vode slankaste i jalova i plodna zemljišta.
O, proklet bio što to činih!”
Svojim prodornim jezikom i kuljajućim besom
Kaliban stalno podseća Prospera na ono što je bilo nekad:
„Ostrvo ovo meni pripada po mojoj majci Sikoraksi, a ti ga od mene preote.”
Međutim, i Sikoraks je zloupotrebljavala ostrvo
i držala je Arijela u zarobljeništvu dok ga nije Prospero oslobodio.
Sada, tokom čitave drame, Arijel se nada da će da otplati dug i zaradi slobodu,
dok je Kaliban zarobljen na neodređeno vreme
ili bar dok je Prospero na vlasti.
Iz ovih i mnogih drugih razloga,
„Bura” je često tumačena kao istraživanje kolonijalizma
i moralnih dilema koje prate susrete sa „vrlim novim svetovima”.
Pitanja odgovornosti i pravde lebde nad dramom:
da li je Kaliban zakoniti gospodar zemlje?
Da li će Arijel da odleprša u slobodu?
I da li je Prospero svemoćni nadzornik -
ili je na delu nekakva veća magija, nedokučiva bilo kojem liku pojedinačno?
Tokom drame,
Arijel stalno podseća Prospera na slobodu koju mu duguje.
Međutim, ostaje pitanje da li će osvajač ikada biti u stanju
da olabavi svoj stisak.
Pitanje okončanja vladavine je naročito, snažno imajući u vidu da se za „Buru”
veruje da je poslednja drama koju je napisao Šekspir.
Na razne načine, Prosperovi postupci podsećaju na one samog velikog zabavljača,
koji je kovao razrađene zaplete, manevrisao onima oko sebe
i bacao čini kako na likove, tako i na publiku.
Međutim, pred kraj njegove velike izvedbe moći i kontrole,
Prospero se poslednjim stihovima ponizno povlači pred publikom -
i moći koju ona ima nad njegovim tvorevinama.
„Uz pomoć vaših milostivih ruku, ako mi jedra svojim blagim dahom
ne nadimate, propašće mi naum u tom da vama nebesa se smeše.”
Ovo evocira Šekspirovu sopstvenu ulogu kao velikog zabavljača
koji se, naposletku, predaje našem aplauzu.