רעמים והבהובי ברקים מאירים את הים הגלי,
כשספינה נאנקת תחת הגלים.
זו לא סערה רגילה, אלא סערה אלימה ונקמנית,
והיא מכינה את הבמה למחזה הכי אניגמטי של שייקספיר.
כשהשמיםים מתבהרים, אנחנו מוזמנים לעולם
שנראה מרוחק משלנו, אבל מלא בדאגות מוכרות
בנוגע לחרות, כוח, ושליטה.
הסערה ממוקמת על אי מדברי, חשוף לכל היסודות
ונשלט על ידי קסם וכוח על ידי פרוספרו, הדוכס המוגלה של מילאנו.
נבגד על ידי אחיו אנטוניו, פרוספרו ננטש על האי
במשך שתים עשרה שנים עם בתו מירנדה וספריו האהובים.
בזמן הזה הוא למד את קסם האי
והשתמש בו כדי לרתום את הכוחות היסודיים שלו.
הוא גם שלט בתושב הארצי היחידי של האי,
קאליבן המדוכא שעבר דמוניזציה.
אבל אחרי שנים של תכנון נקמה, האויב של פרוספרו סוף כל סוף נראה לעין.
בעזרת הרוח המרפרפת אריאל,
הקוסם משמיד את ספינות אחיו ושוטף את המלחים לחוף.
התכנון של פרוספרו אפילו מגיע עד לחיי האהבה של ביתו,
אותה הוא מתכנן לחתן עם הנסיך הנטוש פרדיננד.
וכשפרוספרו ואריאל מתקרבים לאנטוניו,
קאליבן מצרף את כוחותיו למלחים שיכורים,
שמעלים תוכנית קומית להשתלט על האי.
המחזה מפשיט את החברה לתשוקות החיתיות שלה,
עם כל פלג במרדף אחרי כוח -- אם זו אדמה, אנשים אחרים,
או היעוד שלהם עצמם.
אבל שייקספיר יודע שכוח הוא תמיד מטרה נעה;
וכשהוא מגלה את ההסטוריות החשוכות של הדמויות האלו,
אנחנו מתחילים לתהות אם המחזור האכזרי הזה אי פעם יסתיים.
למרות שאנטוניו לא היה בסדר לאחיו פרוספרו,
במשך זמן רב הוא השפיע לרעה על האי,
אוסף את תכונותיו הקסומות ואת משאביו הטבעיים לעצמו.
קאליבן בעיקר נוטר טינה להשתלטות הזו.
בנה של סקוראקס,
מכשפה ששלטה בעבר על האי,
תחילה הוא עזר לגולים למצוא את מקומם.
אבל מאז הוא הפך לעבדם, ומתלונן בצער זועם:
"ואז אהבתי אותך, והראתי לך
את כל התכונות של האי המעיינות הזכים,
בורות המלח, מקום צחיח ופורה.
אני מקולל שעשיתי זאת!"
עם השפה הרועמת שלו וזעם רותח,
קאליבן כל הזמן מזכיר לפרוספרו מה היה לפני כן:
האי הזה היה שלי בגלל אימי סקוראקס, שאתה לקחת ממני.
ועדיין סיקוראקס גם התעללה באי,
וכלאה את אריאל עד שפרוספרו שיחרר אותו.
עכשיו אריאל מבלה את המחזה בתקווה לשלם את חובו ולהרוויח את חרותו,
בעוד קאליבן משועבד לתמיד, או לפחות
כל עוד פרוספרו בשליטה.
מהסיבות האלו והרבה אחרות,
הסערה הרבה פעמים נקראה כחקר הקולוניאליזם,
והדילמות המוראליות שהגיעו עם מפגשים עם "עולמות חדשים ואמיצים."
שאלות של שליטה וצדק תלויות מעל המחזה:
האם קאליבן השליט האמיתי של הארץ?
האם אריאל יצא לחופשי?
והאם פרוספרו השליט החזק --
או האם יש קסם עמוק יותר שפועל, מעבר לתפיסת הדמויות?
במהלך המחזה,
אריאל כל הזמן מזכיר לפרוספרו את החופש שהוא חייב לו.
אבל השאלה משתהה אם הפולש יהיה מסוגל
לוותר על אחיזתו.
השאלה של סיום השלטון שלו חזקה בעיקר בהתחשב בכך שמאמינים שהסופה
היא המחזה האחרון של שייקספיר.
בהרבה דרכים הפעולות של פרוספרו מהדהדות את אלו של המבדר הגדול עצמו,
שהגה עלילות מורכבות, תימרן את סובביו,
והטיל כישוף על הדמויות כמו גם על הקהל.
אבל עד סוף ההופעה הגדולה של כוח ושליטה,
השורות האחרונות של פרוספרו מראות אותו צנוע מול קהלו --
והכוח שהם מחזיקים על היצירות שלו.
"בעזרת ידיך הטובות. נשימה עדינה שלך
את מפרשי צריכה למלא או שהפרוייקט שלי יכשל, שהיה כדי לרצות."
זה מעורר את התפקיד של שייקספיר כמבדר הגדול
שמסגיר את עצמו, לבסוף, לתשואות שלנו.