Гръмотевици и светкавици озаряващи преливащо море,
докато кораб бива притиснат под вълните му.
Това не е обикновена стихия, а жестока и отмъстителна буря,
и тя определя сцената на най-загадъчната пиеса на Шекспир.
Докато небето се изяснява, ние сме поканени в свят,
който изглежда далеч от нашия, но е изпълнен с познатите тревоги
за свобода, власт и контрол.
Бурята е разположена на пустинен остров, изложен на елементите
и управляван от магията и мощта на Просперо, заточеният княз на Милано.
Предаден от брат си Антонио, Просперо е изоставен на острова
за дванадесет години, с дъщеря си Миранда и любимите си книги.
През това време той научава магията на острова
и я използва, за да контролира неговите стихийни духове.
Той, също така, властва над единственият земен жител на отрова,
потиснатия и демонизиран Калибан.
Но след години в заговор за отмъщение, врагът на Просперо е най-накрая видим.
С помощта на ефирният дух Ариел,
магьосникът унищожава кораба на брат си и морето изхвъря моряците му на брега.
Заговорът на Просперо се простира дори до любовният живот на неговата дъщеря,
която той планува да се влюби в безпомощният принц Фердинанд.
И докато Просперо и Ариел се доближават до Антонио,
Калибан обединява сили с няколко пияни моряци,
които замислят комичен план за превземане на острова.
Пиесата съблича обществото до първичните му желания,
с всяка фракция в преследване на власт - било тя над земята, други хора,
или собствената им съдба.
Но Шекспир знае, че властта винаги е местеща се цел;
и докато разкрива тъмните истории на тези герои,
започваме да се чудим дали този порочен цикъл някога ще приключи.
Макар Просперо да е оскърбен от Антонио,
самият той отдавна злоупотребява с острова,
пазейки магическите му сили и естествени източници за себе си.
Калибан, особено, се възмущава на това присвояване.
Синът на Сикоракса,
вещица, която преди управлявала острова,
той първоначално помага на изгнаниците да се затвърдят в обществото.
Но тогава той става техен роб, и декламира с яростно разкаяние:
"Обикнах те и ти показах всичко,"
"което е на острова: кой извор е със вода за пиене,"
"кой - солен; коя земя добра е, коя - бедна."
"Проклет да съм за дето го направих!"
С гръмотевичния си език и кипящия си гняв,
Калибан постоянно напомня на Просперо за това, което е било преди:
"Тоз остров аз го имах по наследство от Сикоракса, майка ми, а ти ми го отне!"
Въпреки това Сикоракса също е злоупотребявала с острова,
и пленява Ариел до освобождението му от Просперо.
Сега, Ариел прекарва пиесата с надежда да отплати дълга си и да спечели свободата си
докато Калибан е поробен за неопределено време или поне за толкова дълго,
колкото Просперо властва.
Поради тези причини и много други,
Бурята често бива четена като изследване на колониализма,
и моралните дилеми, които изникват при сблъсъка с „прекрасни нови свтове”.
Въпроси за независимост и справедливост надвисват над пиесата:
Калибан ли е законният господар на земята?
Дали Ариел ще пърха с криле свободно?
И дали Просперо е могъщият надзирател -
или има по-силна магия, работеща отвъд разбирането на всеки от героите?
Навсякъде в пиесата,
Ариел непрекъснато напомня на Просперо за свободата, която му се дължи.
Но въпросът, който остава е дали нашественикът ще бъде способен
да отпусне захвата си.
Въпросът за края на властта е особено силен, имайки се предвид, че Бурята
се смята за последната пиеса на Шекспир.
В много отношения действията на Просперо подражават тези на великият артист,
който измисля сложни сюжети, маневрирайки всички около него,
и омагьосва както персонажите, така и публиката.
Но до края на грандиозното му изпълнение на власт и контрол,
последните думи на Просперо го представят като смирен пред публиката
и властта, която те имат върху неговите творения.
"с... мил плясък на криле-ръце ме изпратете във морето"
"на дълго плаване, с което целя едно: чрез труд и плам"
"забава да доставям."
Това пробужда ролята на Шекспир като големият артист,
който, в края на краищата, се предава на нашите аплодисменти.