O persoană de 20 de ani cunoaște între 27.000 și 52.000 cuvinte diferite.
Până la 60 de ani, acest număr ajunge între 35.000 și 56.000.
Spuse cu voce tare, cele mai multe au o durată mai mică de o secundă.
Pentru fiecare cuvânt, creierul nostru trebuie să ia o decizie rapidă:
care dintre aceste mii de opțiuni aparține semnalului?
Și în aproape 98% din cazuri, creierul alege cuvântul corect.
Dar cum?
Înțelegerea vorbirii este diferită de cea a cititului,
dar este similară cu înțelegerea vorbirii prin semne,
deși vorbirea orală a fost studiată mai mult decât vorbirea prin semne.
Abilitatea noastră de a înțelege o conversație
se datorează creierului care funcționează ca un procesor în paralel,
însemnând că poate face mai multe lucruri în același timp.
Multe teorii presupun că fiecare cuvânt pe care îl știm
e reprezentat de o unitate de procesare care are o singură sarcină:
de a evalua probabilitatea ca vorbirea să se potrivească cu acel cuvânt.
În contextul creierului, unitatea de procesare care reprezintă un cuvânt
este probabil activitatea unui grup de neuroni
în cortex.
Când auzim începutul unui cuvânt,
mii de astfel de unități se activează,
deoarece doar începutul unui cuvânt
poate avea mulți corespondenți.
Apoi, pe măsură ce cuvântul e auzit, mai multe unități înregistrează
că lipsește o parte din informație și își pierd din activitate.
Posibil și înainte ca un cuvânt să se termine.
Doar un grup de neuroni rămâne activ, reprezentând un singur cuvânt.
Acesta este numit „punct de recunoaștere”.
În timp ce se încheie procesul pentru un cuvânt,
unitățile active diminuează activitatea altora,
economisind câteva milisecunde vitale.
Cei mai mulți oameni pot înțelege până la 8 silabe pe secundă.
Chiar și așa, scopul nu este numai de a recunoaște cuvântul,
dar și de a-i accesa înțelesul.
Creierul accesează mai multe înțelesuri în același timp,
înainte ca un cuvânt să fie identificat complet.
Știm acest lucru din studii care arată că și dacă un singur fragment e auzit,
precum „cap",
ascultătorii vor începe să recunoască diferite înțelesuri
precum căpitan sau capital, înainte ca tot cuvântul să fi fost auzit.
Acest lucru sugerează că de fiecare dată când auzim un cuvânt,
în mintea noastră se produce o explozie de înțelesuri,
și în punctul de recunoaștere creierul alege un singur înțeles.
Procesul de recunoaștere este mai rapid
dacă o propoziție care oferă context este folosită.
Contextul ajută de asemenea să înțelegem scopul cuvintelor
cu mai multe interpretări, precum „bat" sau „crane"
sau în cazul omofonelor precum „no” sau „know”.
Pentru persoane poliglote, limba pe care o ascultă e alt indiciu
folosit să elimine posibile cuvinte care nu se potrivesc contextului limbii.
Așadar, ce se întâmplă când adăugăm cuvinte complet noi în acest sistem?
Chiar și ca adulți, putem întâlni câte un cuvânt nou la câteva zile.
Dar dacă fiecare cuvânt necesită o activitate atât de exactă
distribuită pe mai mulți neuroni,
cum împiedicăm suprascrierea unor cuvinte?
Credem că pentru a evita această problemă,
cuvintele noi sunt stocate inițial în hipocamp,
departe de majoritatea cuvintelor stocate în cortex,
pentru a nu se folosi de aceiași neuroni.
Apoi, de-a lungul mai multor nopți,
cuvintele noi sunt transferate în cortex și amestecate cu cele vechi.
Cercetătorii cred că acest proces gradual de asimilare
ajuta la evitarea perturbării cuvintelor deja existente.
Așadar pe timpul zilei,
se generează inconștient o mulțime de înțelesuri pentru cuvintele rostite.
Noaptea, creierul nostru e ocupat să integreze noi cunoștințe
în rețeaua de cuvinte.
Când ne trezim, acest proces ne asigură că suntem pregătiți
pentru lumea cuvintelor aflată în continuă schimbare.