Prosječni dvadesetogodišnjak zna između 27 000 i 52 000 različitih riječi.
Do 60. godine, taj broj u prosjeku iznosi između 35 000 i 56 000.
Izgovorene naglas, većina ovih riječi traje kraće od sekunde.
Tako sa svakom riječju mozak mora donijeti brzu odluku:
koja od tih tisuća mogućnosti odgovara signalu?
Oko 98 % vremena mozak odabere točnu riječ.
Ali kako?
Razumijevanje govora drugačije je od razumijevanja čitanja,
ali je slično razumijevanju znakovnog jezika -
iako je prepoznavanje izgovorenih riječi proučavano više nego znakovni jezik.
Ključ naše sposobnosti razumijevanja govora
jest uloga mozga kao paralelnog procesora,
što znači da može izvoditi različite stvari istovremeno.
Većina teorija pretpostavlja da je svaka riječ koju znamo
reprezentirana odvojenom procesnom jedinicom koja ima samo jedan zadatak:
procijeniti vjerojatnost dolaznog govora koji odgovara toj određenoj riječi.
U kontekstu našeg mozga, procesna jedinica koja reprezentira riječ
jest poput obrasca aktivnosti okidanja u skupini neurona
u korteksu mozga.
Kada čujemo početak riječi,
nekoliko tisuća takvih jedinica mogu postati aktivne,
jer sa samo početkom riječi
postoji mnoštvo mogućih spojeva.
Onda, kako se riječ nastavlja, sve više jedinica prepoznaje
kako neki ključan dio informacije nedostaje te gube aktivnost.
Moguće i da prije završetka riječi
samo jedan obrazac okidanja ostane aktivan, koji odgovara jednoj riječi.
To se zove "točka prepoznavanja".
U procesu pridruživanja jednoj riječi,
aktivne jedinice suzbijaju aktivnost drugih,
štedeći vrijedne milisekunde.
Većina ljudi može razumjeti do 8 slogova u sekundi.
Ipak, nije cilj samo prepoznati riječ,
nego također pristupiti njenom pohranjenom značenju.
Mozak istovremeno pristupa mnogim mogućim značenjima,
prije nego što je riječ u potpunosti identificirana.
Ovo znamo iz istraživanja koje pokazuje kako čak i kad čuju samo djelić riječi -
poput "kap" -
slušatelji počinju registrirati više mogućih značenja,
poput kapetan ili kapital, prije nego što se cijela riječ pojavi.
To sugerira kako svaki put kad čujemo riječ,
dolazi do kratke eksplozije značenja u našim umovima,
i do točke prepoznavanja mozak se odluči za jedno značenje.
Proces prepoznavanja kreće se brže
s rečenicom koja nam daje kontekst nego u slučajnom nizu riječi.
Kontekst također pomaže usmjeriti nas prema namijenjenom značenju riječi
s višestrukim interpretacijama, poput "luk" ili "grad"
ili u slučaju homofona, poput "no" i "know" [eng].
Za multilingvalne ljude, jezik koji slušaju je još jedan znak
koji pomaže da se eliminiraju riječi koje ne odgovaraju kontekstu jezika.
Dakle, što je s dodavanjem potpuno novih riječi ovom sustavu?
Čak i kao odrasli, možemo se susresti s novom riječju svakih nekoliko dana.
Ali ako je svaka riječ reprezentirana kao fino ugođen obrazac aktivnosti
raspodijeljen preko mnoštva neurona,
kako spriječiti da nove riječi ne zauzmu mjesta starih?
Smatramo da se, kako bi se izbjegao ovaj problem,
nove riječi prvotno pohranjuju u dio mozga zvan hipokampus,
daleko od glavnog skladišta riječi u korteksu,
tako da ne dijele neurone s ostalim riječima.
Onda, tijekom više prespavanih noći,
nove se riječi postupno prebacuju i prepliću sa starima.
Istraživači smatraju kako ovaj postupni proces akvizicije
pomaže izbjeći ometanje postojećih riječi.
Tako danju,
nesvjesna aktivnost stvara eksplozije značenja dok mi razgovaramo.
Noću, mi odmaramo, ali naši mozgovi su zauzeti integriranjem novog znanja
u mrežu riječi.
Kada se probudimo, ovaj proces osigurava da budemo spremni
za promjenjivi svijet jezika.