Ми у Старій національній галереї в Берліні
і дивимось на картину Каспара Давіда Фрідріха
"Абатство в дубовому лісі".
Це широке полотно, і воно одне із пари,
до якої входив і "Монах на березі моря".
Це дуже темне зображення і справді
чудовий приклад того, як Фрідріх використовував пейзаж,
щоб представити проблеми людського життя і
Божественного.
Саме так, і на цій картині ми бачимо
руїни абатства, старого абатства,
а також процесію людей, які входять у це зруйноване абатство,
несучи труну.
І, таким чином, миттєво з'являється відчуття плину часу,
швидкоплинності люського існування...
Ми також бачимо, начебто, глуху зиму,
і, можливо, це захід сонця.
Якщо ви подивитесь на залишки архітектури зліва,
у вас з'являється, перш за все, зневірене відчуття
від самих руїн.
Ви бачите це старовинне стрілчасте вікно у поганому стані.
Не залишилося скла.
І ви відчуваєте цей дух величі
первісного місця, та зараз залишилася лише
марність людського існування, даремність людських зусиль.
І ми бачимо, що природа нескінченна, зате
творіння людини швидкоплинні.
Присутні й самі монахи, які виконують свій
древній ритуал поховання.
Але помітно, що кладовище, яке оточує їх снігом,
занехаяне, це випадковість, і воно наче саме по собі
знаходиться в поганому стані.
Абатство звертається до середньовічної традиції, але
тепер від неї відступили.
Старші за нього дубові дерева,
які могли б означати для Фрідріха
традиції друїдів, дохристиянські традиції,
ці істинно древні дуби, сучкуваті та страхітливі
у своїх силуетах, та вони говорять про традицію,
як свідки, навіть старші за християнство.
А також позаду них півмісяць і небо,
поки ти говорила, я дивився саме
на природу, яка є сталою,
позаісторичною, яка рухається навіть
позаду росту і смерті дерев.
І без сумнівів поза архітектурою людських зусиль.
Місяць не має відчуття Всесвіту, навіть поза
порами року на Землі.
Саме так, отож ви маєте це відчуття людського часу,
ви маєте це відчуття часу природи,
і окрім того,ви маєте відчуття Божого часу
І фактично, якщо і є якийсь оптимізм на цій картині,
то це місяць.
Це слабкий півмісяць, і він може ще більше зменшитись
і стати молодим місяцем, але потім він відновиться
і є можливість переродження.
Ви зазначили що це глуха зима,
але весна настане.
Отож, не зважаючи на те, що картина здається дуже холодною у цих
суворих сутінках, є відчуття, що буде відновлення.
Тому ми можемо припустити воскресіння
циклів місяця, у нас є хрести -
частина кладовища, є хрест, який являється частиною
руїн абатства, і це припущення воскресіння
На мою думку, найцікавіше у Фрідріха те,
що він наповнює пейзаж цим дуже,
дуже серйозним значенням, подібно до того, як в минулому
люди дивилися на іконографію
християнських картин, Фрідріх у пошуках сучасної мови,
якою б можна було виразити ці доісторичні людські відчуття,
міркування над нашою роллю у всесвіті і спроби
осягнути всі ті пласти часу, на які ви посилалися раніше.
Абсолютно точно. Фрідріх знайшов новий спосіб
передати ці вічні проблеми, і йому справді
довелось, тому що це початок
19-ого століття. У цей час Фрідріх переживає раціональну культуру,
і думка використати іконографію Ренесансу,
або навіть бароко, була б неправдоподібною
Це б можна було зрозуміти.
Таким чином Фрідріх, художник, який навчався в Копенгагені,
виріс у Грейфсвальді, тоді частині Швеції,
на південному узбережжі Балтики,
спрямовує свій погляд на крайній, холодний
північний пейзаж, як спосіб виразити
ці ідеї про вічне.
(музика фортепіано)