Van tippjük, mi ez?
Mi lenne, ha azt mondanám, van egy hely, ahol a teremtmények üvegből vannak?
Hogy vannak életformák, amelyek számunkra láthatatlanok,
az űrhajósok mégis mindig látják őket?
Ezek a láthatatlan üvegteremtmények nem egy távoli exobolygó űrlényei.
Ezek kovamoszatok:
fotoszintetizáló, egysejtű algák, melyek az egész világra kiterjedően
állítanak elő oxigént, idéznek elő felhőmagvasítást,
és igen, bonyolultan formázott geometrikus külső vázuk –
üvegből van.
Az űrből az óceánfelszín színörvényeiként kavarogva láthatjuk őket.
És amikor elpusztulnak,
üvegházuk az óceánok mélyére süllyed,
a levegőből szenet kiválasztva,
magukkal víve azt a sírba,
így felelve az óceánok szénmegkötésének jelentős mennyiségéért.
Idegen bolygón élünk.
Sok furcsa életformát tanulmányozhatunk itt a Földön,
és nagy részük világunk szélsőséges csücskeiben él,
látókörünkön és tudtunkon kívül is.
Világunk egyik ilyen csücske az Antarktisz.
Jellemzően, ha az Antarktiszra gondolunk,
egy sivár és élettelen hely jut eszünkbe,
ahol csak néhány pingvin él.
Pedig az Antarktiszra sokkal inkább az élet sarki oázisaként kell tekintenünk,
hiszen számtalan, rendkívül lenyűgöző teremtménynek ad otthont.
Akkor miért nem láttuk őket a legújabb természetfilmben?
Nos, a hó és a jég alatt megbújva,
számunkra gyakorlatilag láthatatlanok.
Ezek mikrobák:
apró növények és állatok, melyek a gleccserek belsejébe ágyazva,
a tengeri jég alatt,
vagy a szubglaciális tavakban úszkálva élnek.
Nem kevésbé karizmatikusak, mint bármelyik megafauna,
amelyet a természetfilmekben látunk.
De hogyan vehetjük rá az embereket a számukra láthatatlan felfedezésére?
Nemrég öthetes expedíciót vezettem az Antarktiszra,
hogy lényegében mikrobiális léptékű természetfilmessé váljak.
84 kilónyi felszereléssel szálltam
katonai repülőgépre,
és mikroszkópokat vittem a terepre,
hogy jobban megismerhessük az extremofilmeket,
egy alig ismert ökoszisztémát,
mellyel együtt élünk a Földön.
Hogy a láthatatlan lényeket mozgás közben filmezhessem le,
az otthonukba kellett bejutnom:
a jég alá kellett merészkednem.
a tengeri jég minden évben csaknem megduplázza az Antarktisz teljes méretét.
Hogy pillantást vethessek a három méter vastag jég alá,
egy hosszú, a tengeri jégbe fúrt fémcsövön másztam le
a tengerfenék és a világító jégmennyezet között függeszkedve,
így válva az életteli, rejtett ökoszisztéma szemtanújává.
Ez kívülről így nézett ki.
Egyszerűen varázslatos volt.
Néhány lény, amire rátaláltam, igazán elbűvölő volt, például a kagylósrák
és még sok más gyönyörű, geometrikus diatóma is.
Majd még messzebb merészkedtem,
hogy néhány hétre a Száraz Völgyeknél táborozhassak.
Az Antarktisz 98 százaléka jéggel borított,
és a Száraz-völgyek az Antarktisz legnagyobb olyan területe, ahol látni,
hogyan is néz ki a kontinens a jégtakaró alatt.
Baktériummintákat vettem a Vérzuhatagnál,
a természeti jelenségnél, ahol szubglaciális tóból vasoxid tör elő,
amit alig több mint tíz éve még élettelennek hittek.
Felmásztam egy gleccserre, hogy aztán lefúrhassak benne,
felfedve számtalan, kemény kis teremtményt,
melyek a jégrétegek belsejébe ágyazódva élték életüket.
A kriokonitlyukként ismert jelenség akkor jön létre,
amikor a szél sötét port fúj a gleccserre,
ami aztán híg lyukakba olvad,
majd újra megfagy,
sok száz porkorongot alakítva ki a gleccserben,
amelyek apró szigetszerű univerzumok,
külön saját egyedi ökoszisztémával.
Néhány élőlény, amit találtam, ismerős is lehet,
mint ez az elragadó medveállatka.
Egyszerűen imádom őket,
épp olyanok, mint a kicsi gumimacik, csak karmokkal.
Vízimedvékként is ismertek,
és szuperképességeikről híresek,
melyek segítségével extrém körülmények között is megélnek,
így a világűr vákuumában is.
Mégsem kell értük az űrbe, de még az Antarktiszra sem utaznunk.
Mohákban élnek, a Földön mindenhol,
a járdák repedésein át a parkokig.
Feltehetően tonnányi ilyen kis láthatatlan állat mellett megyünk el minden nap.
Némelyek ismerősnek tűnhetnek,
mégis idegenek, például a fonalférgek.
Nem kígyó, nem is földigiliszta,
a fonalféreg sajátos kis teremtmény.
Nem tud kúszni, mint a kígyó, vagy regenerálódni, mint a földigiliszta,
de szájukban apró, dárdaszerű tűk vannak,
melyekkel némelyek a zsákmányt felszúrva szívják ki a belsőségeket.
A világon minden egyes emberre
57 milliárd fonalféreg jut.
És vannak olyan élőlények, amiket fel sem ismernénk,
de hasonlóképp lenyűgöző életet élnek,
mint a kerekes férgek, porszívórobot-szerű szájjá átalakuló csodás koronáikkal,
a csillósok, mondhatni túl sokat mutató, átlátszó emésztőrendszerükkel,
és a cianobaktériumok,
amik szalagkonfettiként úsznak a Petri-csészében.
A populáris médiában gyakran
pásztázó elektronmikroszkóppal készült képeket látni a mikroorganizmusokról,
melyeken ijesztő szörnyecskéknek tűnnek.
Amíg nem látjuk őket mozogni, életük megfoghatatlan marad számunkra,
holott szinte mindenhol ott vannak, amint kitesszük a lábunkat.
Milyen a mindennapi életük?
Hogyan kapcsolódnak az őket körbevevő környezethez?
Ha csak egy állatkertben élő pingvin fényképét ismernénk,
és sosem látnánk totyogni és jégen csúszni,
sosem értenénk teljesen a pingvineket.
Ha láthatjuk a mikrobákat mozogni,
alaposabb betekintést nyerhetünk az egyébként láthatatlan életükbe.
Az Antarktisz és kertjeink láthatatlan világának dokumentálása nélkül
nem érthetjük meg pontosan, hányféle élőlénnyel osztozunk a Földön.
Ez azt is jelenti, hogy még saját furcsa és szeszélyes bolygónkról sincs
teljes képünk.
Köszönöm.