Arvaatteko mikä tämä on?
Mitä jos kertoisin teille, että on olemas- sa paikka jossa olennot on tehty lasista?
Tai että on meille näkymättömiä elämänmuotoja,
mutta astronautit näkevät niitä koko ajan?
Nämä näkymättömät lasiolennot eivät ole avaruusolentoja kaukaisella planeetalla.
Ne ovat diatomeita eli piileviä:
fotosynteettisiä, yksisoluisia leviä vastuussa hapen tuottamisesta
ja pilvien kylvämisestä planeetan mittakaavassa, joilla on
monimutkaisesti muotoillut, geometriset ulkoiset tukirangat jotka on tehty --
joo, lasista.
Niitä voi nähdä merenpinnan värien pyörteissä avaruudesta.
Ja kun ne kuolevat,
niiden lasitalot uppoavat merien syvyyksiin,
ottaen hiiltä ilmasta
mukanaan hautaan,
selittäen merkittävän määrän hiilen sitomisesta merissä.
Me asumme vieraalla planeetalla.
Maassa on niin paljon outoa elämää jota tutkia,
ja niin paljon siitä elää maailmamme reunoilla,
näkömme ja ymmärryksemme reunoilla.
Yksi noista reunoista on Antarktis.
Yleensä, kun ajattelemme Antarktista,
ajattelemme paikkaa joka on karu ja eloton...
lukuunottamatta muutamaa pingviiniä.
Mutta Antarktis pitäisi olla tunnettu napaseudun elämän keitaana,
isäntänä lukemattomille erittäin kiehtoville olennoille.
Miksi emme sitten nähneet niitä viimeisimmässä luonto-ohjelmassa?
No, ne piileskelevät lumen ja jään alla,
käytännössä näkymättöminä meille.
Ne ovat mikrobeja:
pikkuruisia kasveja ja eläimiä jotka elävät jäätiköiden sisällä,
merijään alla
ja uivat jäätiköiden alaisissa lammissa.
Ja ne eivät ole yhtään vähemmän karismaattisia kuin mikään
eläin, jota olet tottunut näkemään luontodokumenteissa.
Mutta miten kannustaa ihmisiä tutkimaan sellaista mitä he eivät voi nähdä?
Johdin äskettäin viisiviikkoista retkeä Antarktikselle
oleellisesti tullakseni luontoelokuvan- tekijäksi mikrobimittakaavassa.
Mukana 84 kg varusteita,
nousin sotilaskoneeseen
ja toin mikroskooppeja paikalle
kuvatakseni ja tutkiakseni näitä mikroskooppisia ekstremofiilejä,
jotta voimme tutustua paremmin huonosti tunnettuun ekosysteemiin
jonka kanssa elämme Maassa.
Kuvatakseni näitä näkymättömiä olioita toiminnassa,
minun piti nähdä missä niiden koti on --
minun piti uskaltautua jään alle.
Joka vuosi, merijää melkein kaksinkertaistaa Antarktisen koon.
Nähdäkseni vilaukselta melkein kolmemetrisen jään alle,
kiipesin alas pitkää metalliputkea pitkin joka oli työnnetty merijäähän
todistaakseni kätkettyä ekosysteemiä täynnä elämää,
roikkuen merenpohjan ja valaistun jääkaton välissä.
Tältä se näytti ulkoapäin.
Se oli kerta kaikkiaan taianomaista.
Jotkut löytämistäni elukoista olivat ihania, kuten raakkuäyriäiset
ja monet muut kauniit, geometriset piilevät.
Sitten menin kauemmas ja leiriydyin Antarktiksen kuivilla
laaksoilla muutamaksi viikoksi.
98 prosenttia Antarktiksesta on jään peitossa
ja kuivat laaksot ovat suurin alue Antarktiksella jossa voi nähdä
miltä manner itse näyttää sen kaiken alla.
Otin bakteerinäytteitä Blood Fallsissa,
joka on luonnonilmiö jään alaisesta lammesta suihkuavasta rautaoksidista.
Sen luultiin olevan täysin eloton vielä vähän yli vuosikymmen sitten.
Ja vaelsin jäätikköä ylös poratakseni sen sisään,
paljastaen lukemattomia sitkeitä olentoja nauttimassa elämästään
jääkerroksien sisään upotettuina.
Tässä kryokoniittireikiä,
jotka muodostuvat kun pieniä kappaleita tummaa multaa
lentää tuulen mukana jäätikölle
ja alkaa sulaa sakeiksi rei’iksi jotka sitten jäätyvät umpeen,
säilöen satoja multakiekkoja jäätikön sisään
kuin pienet galaksit
joista jokaisella on oma ekosysteemi.
Saatat tunnistaa jotkut olennoista joita löysin,
kuten tämän ihanan karhukaisen --
minä aivan rakastan niitä,
ne ovat kuin pieniä nallekarkkeja joilla on kynnet.
Ne tunnetaan myös tardigradeina
ja ne ovat kuuluisia supervoimistaan,
joiden ansiosta ne selviytyvät äärimmäisissä olosuhteissa,
mukaan lukien avaruuden tyhjiössä.
Mutta niitä löytääkseen ei tarvitse mennä avaruuteen tai edes
Antarktikselle, koska ne elävät sammaleessa kaikkialla,
kävelyteiden halkeamista puistoihin.
Luultavasti kävelet näiden näkymättömien eläinten ohi tuhansittain joka päivä.
Toiset ehkä näyttävät tutuilta,
mutta olla vielä oudompia, kuten sukkulamadot.
Ei käärme eikä kastemato,
sukkulamadot ovat oma otuksensa.
Ne eivät pysty kasvaa takaisin kuin kastemato tai madella kuin käärme,
mutta niillä on pieniä tikarimaisia neuloja suissaan
joita jotkut niistä käyttävät saaliin nappaamiseen ja sisusten imaisuun.
Jokaista ihmistä kohden tällä planeetalla
on 57 miljardia sukkulamatoa.
Ja joitain olentoja et ehkä tunnista lainkaan,
mutta ne elävät yhtä kiehtovia elämiä,
kuten rataseläimet hämmästyttävine kruunuineen, jotka muuttuvat imurisuiksi,
ripsieläimet, joilla on läpinäkyvät ruoan- sulatuselimistöt (liikaa tietoa!),
ja sinibakteerit, jotka näyttävät petrimaljalle heitetyltä konfetilta.
Mediassa näemme usein
elektronimikroskooppikuvia mikro-organismeista
jotka näyttävät pelottavilta hirviöiltä.
Näkemättä niiden liikkuvan, meille niiden elämät ovat saavuttamattomia
vaikka ne elävät melkein kaikkialla ympärillämme ulkona.
Millaista niiden elämä on?
Miten ne vuorovaikuttavat ympäristönsä kanssa?
Jos ainoastaan näkisit pingviinistä kuvan eläintarhassa,
mutta et ikinä näkisi sen taapertavan ympäriinsä ja liukuvan jäällä,
et ymmärtäisi pingviinejä täysin.
Näkemällä eläimiä
liikkeessä,
saamme parempaa tietoa muuten näkymättömien elämiin.
Ilman näkymättömän elämän dokumentointia Antarktiksella ja takapihoillamme,
emme ymmärrä kuinka monen olennon kanssa jaamme maailmamme.
Se tarkoittaa, että meillä ei vielä ole koko kuvaa
oudosta ja hassusta kotiplaneetastamme.
Kiitos.