- מדוע שפות מתות? -
"אירנקראפטה"
- "שלום", עַם האַיינוּ, יפן -
"אישו".
- "שלום", עַם האֶייַאק, אלסקה -
"דיד דה"
- "שלום", קורניש, בריטניה -
אני לא דובר את השפות האלה.
למען האמת, מעטים דוברים אותן.
רק קומץ בני-אדם משתמשים בהן,
וכל השפות האלה מצויות בסכנת הכחדה.
כיום יש בעולם מעל 7,000 שפות מדוברות,
אבל פחות מ-1,000 בני אדם דוברים כשליש מהן,
ולפי אונסק"ו, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם,
יותר מ-40% משפות אלה מצויות בסכנת הכחדה.
למעשה, מידי שבועיים, אחת מהשפות בעולם נעלמת לנצח.
כשאומרים "שפה מתה", רבים חושבים על לטינית.
אך האמת היא שהלטינית כלל לא מתה.
זוהי שפה שמדוברת ברציפות מאז ימי הקיסרים,
אבל היא השתנתה מאוד בהדרגה במהלך 2,000 שנה
עד שהפכה לצרפתית, ספרדית ולשונות רומאניות נוספות.
מוות אמיתי של שפה מתרחש כשקהילות עוברות לשפות אחרות,
וההורים מפסיקים ללמד את ילדיהם לדבר בשפתם הקודמת.
כשמת דובר השפה הזקן האחרון,
לא סביר שאותה שפה תדובר שוב באופן שוטף.
בטבלה הזאת, שמודדת את השפות בעולם
מבחינת גודלן ובריאותן,
רואים שרוב השפות מדורגות באמצע.
האנגלית, כמו עוד כמה שפות דומיננטיות,
נמצאת בפינה השמאלית העליונה.
זהו בהחלט מצב בריא מאוד.
אבל אם השפה שלכם נמצאת כאן למטה,
בפינה הימנית התחתונה של הגרף,
כמו קאיאפּוּלאו, מאינדונזיה או קוּרָאיה, מברזיל,
מצבכם חמור.
בימים הרעים ההם,
ממשלות פשוט אסרו על השימוש בשפות שלא מצאו חן בעיניהן.
אך לפעמים, הלחץ הוא מעודן יותר.
כל צעיר שגדל באיחוד הסובייטי
מבין מהר מאוד שלא משנה איזו שפה דיברו בבית,
השליטה ברוסית תהיה המפתח להצלחה.
אזרחים בסין, כולל טיבטיים,
כמו גם דוברי סינית של שנגחאי או קנטונזית,
חשים כיום לחץ דומה להתמקד במנדרינית.
מעת ששפה מסוימת נעלמת,
היא הולכת בדרכו של הדודו.
רק שפה אחת בלבד שבה אי-פעם מן המתים:
העברית.
היא נכחדה למשך אלפיים שנה,
אבל המתיישבים היהודיים בפלשתינה בתחילת המאה ה-20
דיברו שפות שונות כשהיו באירופה,
ועם הגעתם הם אימצו את העברית כשפתם המשותפת.
היא הפכה לשפה הרשמית של ישראל
כשהמדינה הוקמה לבסוף, ב-1948,
וכעת דוברים אותה 7 מיליון בני-אדם.
העברית היא אמנם השפה היחידה בעולם ששוקמה לחלוטין,
אבל יש שפות נוספות שנאבקות על חייהן.
קורניש, שדוּבּרה בדרום-מערב אנגליה,
נכחדה לפני מאתיים שנה.
אבל כיום, כמה מאות דוברים את השפה המשוקמת הזו.
פרט להיבט המעשי, המגוון האנושי הוא דבר טוב לכשעצמו.
דמיינו שאתם יוצאים לחופשה מלהיבה,
ומגלים שהאוכל, הבגדים, הבניינים, האנשים,
וכן, גם השפה,
זהים לגמרי לאלה שבבית.
אוליבר וונדל הולמס ניסח זאת יפה:
"כל שפה היא מקדש לנשמת העם הדובר אותה."
כשנשמת העם עוברת מהמקדש למוזיאון,
זה כבר לא אותו דבר.