Jag brukade tänka
att meningen med livet var att finna lycka.
Alla sa att vägen till lycka var framgång,
så jag sökte efter det perfekta jobbet,
den perfekta pojkvännen, den vackra lägenheten.
Men istället för att nånsin känna mig tillfredsställd,
kände jag mig orolig och vilsen.
Och jag var inte ensam, mina vänner kämpade också med detta.
Så småningom bestämde jag mig för att ta en examen i positiv psykologi
för att lära mig vad som verkligen gör människor lyckliga.
Det jag upptäckte där förändrade mitt liv.
Datan visade att jakten på lycka kan göra människor olyckliga.
Och det som verkligen slog mig var detta:
Självmordsfrekvensen har stigit i hela världen,
och nådde nyligen sin högsta nivå på 30 år i Amerika.
Trots att livet objektivt sett blir bättre
på nästan alla tänkbara sätt,
känner fler människor hopplöshet,
nedstämdhet och ensamhet.
Det finns en tomhet som gnager på människor,
och man behöver inte vara deprimerad för att känna det.
Förr eller senare tror jag att vi alla undrar:
Är det här allt?
Och det som enligt forskningen orsakar denna förtvivlan
är inte brist på lycka.
Det är brist på något annat,
brist på en mening i livet.
Men det väckte några frågor hos mig.
Finns det mer i livet än att vara lycklig?
Och vad är skillnaden mellan att vara lycklig
och att ha ett meningsfullt liv?
Många psykologer definierar lycka
som ett tillstånd av välbefinnande och lugn,
att må bra i stunden.
Meningsfullhet däremot, är djupare.
Den kände psykologen Martin Seligman säger
att mening kommer av att höra till och tjäna något bortom sig själv
och av att utveckla det bästa inom sig.
Vår kultur är besatt av lycka,
men jag insåg att sökandet efter mening är en mer tillfredsställande väg.
Studier visar att människor som känner mening i livet,
är mer motståndskraftiga,
presterar bättre i skolan och på jobbet,
de lever till och med längre.
Så allt detta fick mig att undra:
Hur kan vi leva mer meningsfullt?
För att ta reda på det ägnade jag fem år åt att intervjua hundratals personer
och att läsa tusentals sidor psykologi,
neurovetenskap och filosofi.
När jag förde samman dessa,
upptäckte jag det jag kallar fyra grundpelare för ett meningsfullt liv.
Var och en av oss kan skapa ett meningsfullt liv
genom att bygga några eller alla av dessa grundpelare i våra liv.
Den första pelaren är tillhörighet.
Tillhörighet kommer av att vara i relationer
där du värderas för den du innerst inne är
och där du värderar andra också.
Men en del grupper och relationer ger en billig tillhörighet;
du värderas för det du tror på,
för vem du hatar,
inte för vem du är.
Äkta tillhörighet kommer ur kärlek.
Den lever i ögonblick mellan individer,
och den är ett val - du kan välja att odla tillhörighet till andra.
Här är ett exempel.
Varje morgon
köper min vän Jonathan en tidning från samma gatuförsäljare i New York.
De utför dock inte bara en affärstransaktion.
De tar ett ögonblick till att sakta ner, prata,
och behandla varandra som människor.
En gång hade Jonathan inte rätt växel,
och försäljaren sa,
"Ingen fara."
Men Jonathan insisterade på att betala,
så han gick till en butik och köpte något han inte behövde,
för att få växel.
Men när han gav pengarna till försäljaren,
ryggade han tillbaka.
Han blev sårad.
Han försökte göra något vänligt,
men Jonathan hade avvisat honom.
Jag tror att vi alla avvisar människor på små sätt utan att inse det.
Jag gör det.
Jag kan gå förbi någon jag känner och knappt lägga märke till dem.
Jag kan kolla min telefon medan någon pratar med mig.
Såna saker nedvärderar andra.
Det får dem att känna sig osynliga
och ovärdiga.
Men när du agerar av kärlek skapar du ett band
som lyfter er båda.
För många människor är tillhörighet den främsta källan till meningsfullhet,
banden till familj och vänner.
För andra är nyckeln till meningsfullhet den andra pelaren: uppgift.
Att hitta din uppgift är inte samma sak
som att hitta det där jobbet som gör dig lycklig.
Uppgift handlar mindre om vad du vill ha än om vad du ger.
En vårdare på ett sjukhus sa till mig att hennes uppgift är att läka de sjuka.
Många föräldrar säger till mig,
"Min uppgift är att uppfostra mina barn."
Nyckeln till uppgiften är att använda dina styrkor för att hjälpa andra.
För många av oss sker det förstås genom vårt jobb.
Det är så vi bidrar och känner oss behövda.
Men det innebär också att saker som oengagemang på jobbet,
arbetslöshet,
lågt deltagande på arbetsmarknaden -
inte bara är ekonomiska problem utan även existentiella.
Utan något vettigt att göra
hamnar folk i trassel.
Man behöver förstås inte hitta sin uppgift i jobbet,
men uppgiften ger dig något att leva för,
något slags "varför" som driver dig framåt.
Den tredje pelaren handlar också om att gå bortom sig själv,
men på ett helt annat sätt:
transcendens.
Transcendenta tillstånd är de sällsynta stunderna
då du lyfts ovanför vardagens stress och jäkt,
din känsla av själv tonar ut,
och du känner dig sammankopplad med en högre verklighet.
För en person jag pratade med, kom transcendensen av att se konst.
För en annan var det i kyrkan.
För mig, jag är författare, kommer den genom skrivande.
Ibland får jag sånt flow att jag tappar greppet om tid och rum.
Dessa transcendenta upplevelser kan förändra dig.
En studie lät elever titta upp på 60 meter höga eucalyptusträd
i en minut.
Efteråt kände de sig mindre självcentrerade,
och agerade mer generöst
när de fick möjlighet att hjälpa någon.
Tillhörighet, uppgift, transcendens.
Den fjärde pelaren av meningsfullhet, har jag upptäckt
brukar förvåna människor.
Den fjärde pelaren är berättande,
berättelsen du berättar för dig själv om dig själv.
Att skapa en berättelse av händelser i ditt liv skänker klarhet.
Det hjälper dig förstå hur du blev du.
Men vi inser inte alltid
att vi är författarna till våra berättelser
och kan förändra hur vi berättar dem.
Ditt liv är inte bara en rad händelser.
Du kan redigera, tolka och återberätta din berättelse,
fastän du är begränsad av fakta.
Jag träffade en ung man, Emeka,
som blivit förlamad när han spelade fotboll.
Efter skadan sa Emeka till sig själv,
"Mitt liv var bra när jag spelade fotboll,
men se på mig nu."
Människor som berättar på det viset -
"Mitt liv var bra. Nu är det dåligt." -
tenderar att vara mer oroliga och deprimerade.
Och det var Emeka ett tag.
Men med tiden började han väva en annan berättelse.
Hans nya berättelse var,
"Innan min skada hade jag ingen uppgift i livet.
Jag festade mycket och var en självisk kille.
Men min skada fick mig att inse att jag kunde vara en bättre man."
Den redigeringen av berättelsen förändrade Emekas liv.
Efter att ha berättat den nya historien för sig själv,
började Emeka vara mentor för barn,
och han hittade sin uppgift:
att hjälpa andra.
Psykologen Dan McAdams kallade detta "en försonande berättelse,"
där det dåliga upphävs av det goda.
Han upptäckte att människor med meningsfulla liv,
har berättelser om sina liv
som definieras av försoning, utveckling och kärlek.
Men vad får människor att ändra sina berättelser?
En del får hjälp av en terapeut,
men man kan göra det själv också,
bara genom att reflektera över sitt liv,
hur dina upplevelser har format dig,
vad du har förlorat, vad du har vunnit.
Det var det Emeka gjorde.
Berättelsen ändras inte över en natt;
det kan ta åratal och vara smärtsamt.
För vi har trots allt lidit, och alla kämpar.
Men att omfamna smärtsamma minnen kan leda till ny insikt och visdom,
till att hitta det goda som bär upp dig.
Tillhörighet, uppgift, transcendens, berättande:
det är de fyra grundpelarna för meningsfullhet.
När jag var yngre
hade jag turen att omges av alla dessa pelare.
Mina föräldrar drev en sufisk mötesplats i vårt hem i Montreal.
Sufism är en andlig lära som kännetecknas av virvlande dervischer
och poeten Rumi.
Två gånger i veckan kom sufier till vårt hem
för att meditera, dricka persiskt te och dela berättelser med varandra.
Deras utövande innefattade också att tjäna hela skapelsen
genom små, kärleksfulla handlingar,
vilket innebar att vara vänlig även när folk förorättade dig.
Men det gav dem en uppgift: att tygla egot.
Så småningom flyttade jag hemifrån för att börja college
och utan den dagliga kontakten med sufism i mitt liv,
kände jag mig rotlös.
Jag började leta efter de där sakerna som gör livet värt att leva.
Det var det som förde mig ut på den här resan.
När jag ser tillbaka inser jag
att sufihuset hade en verklig kultur av meningsfullhet.
Pelarna var en del av arkitekturen,
och pelarnas närvaro hjälpte oss alla att leva mer innerligt.
Samma principer finns förstås
i andra starka sammanslutningar också -
bra och dåliga.
Gäng, sekter,
det är kulturer av meningsfullhet som använder pelarna
och ger människor något att leva och dö för.
Men det är precis därför vi som samhälle
måste erbjuda bättre alternativ.
Vi behöver bygga dessa pelare i våra familjer och i våra institutioner
för att hjälpa människor att bli sitt bästa jag.
Men det krävs arbete för att leva meningsfullt.
Det är en pågående process.
Allt eftersom dagarna går, skapar vi hela tiden våra liv,
bygger på våra berättelser.
Och ibland hamnar vi ur spår.
När det händer mig,
brukar jag minnas en stark upplevelse som jag hade med min far.
Flera månader efter att jag hade gått ut college,
fick min far en kraftig hjärtattack som borde ha tagit död på honom.
Han överlevde, och när jag frågade honom vad han hade tänkt på
när han stod inför döden,
sa han att allt han tänkte på var att han behövde leva
för att finnas där för mig och min bror,
och det gav honom viljan att kämpa för livet.
När han sövdes för att opereras akut,
så räknade han inte ner från 10,
han upprepade våra namn som ett mantra.
Han ville att våra namn skulle vara de sista ord han yttrade på jorden
ifall han dog.
Min pappa är snickare och sufi.
Det är ett enkelt liv,
men ett bra liv.
När han låg där inför döden, hade han en anledning att leva:
kärlek.
Hans känsla av tillhörighet i familjen,
hans uppgift som pappa,
hans transcendenta meditation där han upprepade våra namn -
dessa, säger han, är anledningarna till att han överlevde.
Det är berättelsen han berättar för sig själv.
Det är meningsfullhetens kraft.
Lycka kommer och går.
Men när livet är riktigt bra,
och när saker är riktigt dåliga,
ger meningsfullhet dig något att hålla fast vid.
Tack.
(Applåder)