Obișnuiam să cred
că scopul vieții este să cauți fericirea.
Toți spuneau că drumul spre fericire este succesul,
așa că am căutat acea slujbă ideală,
acel iubit perfect, acel apartament frumos.
Însă în loc să mă simt împlinită,
m-am simțit neliniștită și în derivă.
Și nu eram singură; prietenii mei - se luptau și ei cu asta.
În cele din urmă, am decis să termin școala pentru psihologie pozitivă
ca să aflu ce anume îi face fericiți pe oameni.
Dar ce am descoperit acolo mi-a schimbat viața.
Datele au arătat că goana după fericire îi poate face nefericiți pe oameni.
Și ce m-a șocat a fost asta:
rata sinuciderilor a crescut în lume,
și recent a atins o creștere a vârstei de până la 30 de ani în America.
Chiar dacă din punct de vedere obiectiv viața devine mai bună
raportat la aproape toate standardele posibile,
mai mulți oameni sunt fără speranță,
deprimați sau singuri.
E un vid care îi „roade” pe oameni pe dinăuntru
și nu trebuie să fii depresiv clinic ca să simți asta.
Mai devreme sau mai târziu, cred că ne vom întreba cu toții:
totul se rezumă la asta?
Conform cercetărilor, ceea ce prezice această disperare
nu e lipsa fericirii.
E lipsa a altceva,
o lipsă a sensului vieții.
Dar asta a ridicat niște semne de întrebare pentru mine.
Viața înseamnă mai mult decât a fi fericit?
Și care e diferența între a fi fericit
și a avea un sens în viață?
Mulți psihologi definesc fericirea ca o stare de confort și destindere,
a te simți bine în clipa prezentă.
Totuși, sensul e mai adânc.
Renumitul psiholog Martin Seligman spune că
sensul vine din sentimentul de a aparține și de a servi la ceva ce e dincolo de tine
și din a da tot ce e mai bun din tine.
Cultura noastră e obsedată de fericire,
dar am ajuns să-nțeleg că a căuta sensul e calea ce aduce satisfacția cea mai mare.
Studiile arată că oamenii care au un rost în viață
sunt mai optimiști,
se descurcă mai bine la școală și la serviciu,
și chiar trăiesc mai mult.
Așa că toate astea m-au făcut să mă întreb:
Cum am putea trăi cu un sentiment mai mare al împlinirii?
Ca să aflu răspunsul, timp de cinci ani am intervievat sute de oameni
și am citit mii de pagini de psihologie,
neuroștiință și filozofie.
Punând toate la un loc,
am descoperit că sunt, ceea ce eu numesc, patru piloni ai unei vieți pline de sens.
Și fiecare din noi își poate crea o viață cu sens
costruind în viața noastră câțiva dintre sau toți acești piloni.
Primul pilon e apartenența.
Apartenența vine de la a fi în relații
unde ești apreciat pentru cine ești tu intrinsec
și unde și tu îi apreciezi pe alții.
Dar unele grupuri sau relații dau o formă ieftină de apartenență:
ești apreciat pentru ce crezi,
pentru cei pe care-i urăști
și nu pentru cine ești.
Apartenența adevărată izvorăște din iubire.
Trăiește în timpul petrecut alături de oameni
și e o alegere - tu poți alege să cultivi apartenența cu alții.
Iată un exemplu.
În fiecare dimineață, prietenul meu Jonathan cumpără un ziar
de la același vânzător stradal din New York.
Totuși, ei nu fac doar o tranzacție.
Își fac timp să încetinească ritmul, să vorbească,
și să se trateze reciproc ca niște oameni.
Însă o dată, Jonathan nu a avut restul potrivit,
iar vânzătorul i-a spus:
„Nu-ți fă griji.”
Dar Jonathan a insistat să plătească,
așa că a mers la magazin și a cumpărat ceva ce nu avea nevoie
ca să primească rest.
Dar când i-a dat banii vânzătorului,
acesta a dat înapoi.
Se simțea lezat.
Încerca să facă ceva bun,
dar Jonathan l-a respins.
Cred că toți respingem oameni în moduri neînsemnate ca ăsta, fără să ne dăm seama.
Eu una o fac.
Merg pe lângă cineva pe care-l știu și abia îl bag în seamă.
Îmi verific telefonul când cineva vorbește cu mine.
Aceste acte îi devalorizează pe ceilalți.
Îi fac să se simtă invizibili și nedemni.
Dar când conduci cu iubire, creezi o legătură
care ne ridică pe fiecare dintre noi.
Pentru mulți, apartenența este cea mai importantă sursă de sens,
acele legături cu familia și prietenii.
Pentru alții, cheia sensului e al doilea pilon: scopul.
A-ți găsi scopul nu e același lucru
cu a găsi acea slujbă care te face fericit.
Scopul e mai puțin despre ceea ce vrei decât despre ceea ce dai.
O îngrijitoare de la un spital mi-a spus că scopul ei e să vindece oameni bolnavi.
Mulți părinți îmi spun:
„Scopul meu e să-mi cresc copiii.”
Cheia scopului este să-ți folosești puterea ca să-i slujești pe alții.
Bineînțeles, pentru mulți dintre noi asta se-ntâmplă prin muncă.
Așa contribuim și ne simțim doriți.
Dar asta înseamnă și că probleme precum lipsa implicării la serviciu,
șomajul,
participare scăzută a forței de muncă -
acestea nu sunt doar probleme economice, sunt și existențiale.
Fără ceva util de făcut,
oamenii plutesc în derivă.
Bineînțeles, nu trebuie să găsești un scop la serviciu,
dar când ai un scop, ai pentru ce trăi,
un „de ce” care te face să mergi înainte.
Al treilea pilon al sensului este tot despre a merge dincolo de tine,
dar într-un mod cu totul diferit:
transcendența.
Stările de transcendență sunt acele momente rare
în care te ridici deasupra forfotei vieții cotidiene,
imaginea sinelui se estompează
și te simți conectată la o realitate mai avansată.
Pentru o persoană cu care am vorbit, transcendența a pornit de la artă.
Pentru o altă persoană, de la biserică.
Pentru mine, sunt scriitoare, e mediată de scris.
Uneori sunt atât de absorbită încât pierd noțiunea timpului și a spațiului.
Aceste experiențe transcedentale te pot schimba.
Într-un studiu, studenții au avut sarcina să privească un eucalipt înalt de 6 metri
timp de un minut.
Dar după aceea s-au simțit mai puțin centrați pe sine
și chiar s-au purtat mai generos
când li s-a dat șansa să ajute pe cineva.
Aparteneța, scopul, transcedența.
Al patrulea pilon al sensului pe care l-am aflat
ia oamenii prin surprindere, de obicei.
Al patrulea pilon e arta narării,
povestea care ți-o spui despre tine însuți.
A crea o poveste din evenimentele vieții tale aduce claritate.
Te ajută să înțelegi cum tu ai devenit tu.
Dar nu ne dăm seama întotdeauna că suntem autorii poveștilor noastre
și că putem schimba felul în care le spunem.
Viața ta nu e doar o listă de evenimente.
Poți edita, interpreta și spune din nou povestea,
chiar și când ești constrâns de fapte.
Am întâlnit un tânăr numit Emeka, care a paralizat când juca fotbal.
După accidentare, Emeka și-a spus:
„Viața mea era minunată când jucam fotbal,
dar acum... uită-te la mine.”
Oamenii care spun astfel de povestiri -
„Viața mea era bună. Acum e rea.” -
au tendința de a fi mai anxioși și deprimați.
Și așa a fost Emeka un timp.
Dar cu timpul a început să „țeasă” o poveste diferită.
Noua lui poveste era:
„Înainte de accidentare, viața mea era lipsită de scop.
Petreceam mult și eram un tip egoist.
Dar accidentarea mea m-a făcut să-mi dau seama că pot fi mai bun.”
Această „editare” a poveștii lui i-a schimbat viața lui Emeka.
După ce și-a spus noua poveste,
Emeka a început să-i îndrume pe copii
și a descoperit care era scopul lui:
să-i ajute pe alții.
Psihologul Dan McAdams numește asta „o poveste izbăvitoare”,
în care răul este mântuit de bine.
El a aflat că oamenii care au o viață plină de sens
tind să spună povești despre viețile lor
definite de izbăvire, dezvoltare și iubire.
Dar ce îi face pe oameni să-și schimbe poveștile?
Unii primesc ajutor de la un terapeut,
dar o poți face și pe cont propriu,
doar reflectând atent asupra vieții tale,
cum experiențele tale decisive te-au modelat,
ce ai pierdut, ce ai câștigat.
Asta a făcut Emeka.
Nu-ți vei schimba povestea peste noapte;
poate să-ți ia ani întregi și să fie dureros.
La urma urmei, cu toții am suferit și cu toții ne luptăm.
Dar acceptarea acelor amintiri dureroase poate duce la noi perspective
și înțelepciune,
ca să găsești acel bine care te susține.
Apartenența, scopul, transcendența, povestirea:
aceștia sunt cei patru piloni ai sensului.
Când eram mai tânără,
am avut norocul să fiu înconjurată de toți pilonii.
Părinții mei conduceau întruniri Sufi din casa noastră din Montreal.
Sufismul e o practică spirituală asociată cu dervișii rătăcitori
și poetul Rumi.
De două ori pe săptămână, sufiștii veneau la noi acasă
să mediteze, să bea ceai persan și să-și spună povești.
Practica lor implica și să contribuie la toată creația
prin mici acte de iubire,
care presupuneau să fii bun chiar și când oamenii îți fac rău.
Dar asta le-a dat un scop: le domolea ego-ul.
În cele din urmă, am plecat la facultate
și fără baza zilnică a sufismului în viața mea,
m-am simțit neancorată.
Și am început să caut acele lucruri care fac ca viața să merite trăită.
Așa am ajuns la această călătorie.
Privind în urmă, îmi dau seama acum
că acea casă Sufi avea o adevărată cultură a sensului.
Pilonii erau parte din arhitectură,
iar prezența pilonilor ne-a ajutat pe toți să trăim mai profund.
Bineînțeles, același principiu se aplică
și în alte comunități puternice -
și bune și rele.
Benzi, culturi:
acestea sunt culturi ale sensului care folosesc pilonii
și le dau oamenilor ceva pentru care să trăiască sau să moară.
Dar exact pentru acest lucru noi, ca societate,
trebuie să oferim alternative mai bune.
Trebuie să construim acești piloni în familiile și în instituțiile noastre
ca să ajutăm oamenii să devină mai buni.
Dar a trăi o viață plină de sens presupune efort.
E un proces continuu.
În fiecare zi care trece, ne creăm constant viețile,
adăugând mereu la povestea noastră.
Iar uneori poate suntem pe o pistă greșită.
Când mi se întâmplă asta,
îmi amintesc o experiență puternică avută cu tatăl meu.
La câteva luni după ce-am absolvit facultatea,
tata a făcut un infarct masiv care ar fi trebuit să-l omoare.
A supraviețuit, iar când l-am întrebat la ce s-a gândit
când a fost față-n față cu moartea,
a spus că nu s-a putut gândi decât că trebuia să trăiască
să ne fie alături fratelui meu și mie,
iar asta i-a dat puterea să lupte pentru viață.
Când i s-a făcut anestezie pentru operația de urgență,
în loc să numere în ordine descrescătoare de la 10,
a repetat numele noastre ca o mantra.
A vrut ca numele noastre să fie ultimele cuvinte rostite de el
dacă ar fi murit.
Tata e tâmplar și sufist.
E o viață modestă,
dar o viață bună.
Zăcând acolo și înfruntând moartea, avea un motiv să trăiască:
iubirea.
Sentimentul lui de apartanență la familia lui,
scopul lui ca tată,
meditația lui transcedentală, repetând numele noastre -
acestea, spune el, sunt motivele pentru care a supraviețuit.
Aceasta e povestea pe care o spune el însuși.
Aceasta e puterea sensului.
Fericirea vine și pleacă.
Dar când viața e cu adevărat bună
și când lucrurile sunt foarte rele,
sensul îți dă ceva de care să te agăți.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)