Nekada sam mislila
da je potraga za srećom smisao života.
Svi su govorili da je uspjeh put do sreće,
stoga sam tražila idealan posao,
savršenog dečka, predivan stan.
Ali, umjesto osjećaja ispunjenosti,
osjećala sam se tjeskobno i besciljno.
Nisam bila jedina. I moji su se prijatelji s time borili.
S vremenom sam odlučila upisati studij pozitivne psihologije,
kako bih naučila što ljude istinski usrećuje.
Ali, ono što sam tamo naučila, promijenilo mi je život.
Podaci su pokazali da traženje sreće čini ljude nesretnima.
Ono što me zaista pogodilo je sljedeće:
stopa samoubojstava u svijetu raste,
a u Americi je stopa sada najviša u proteklih 30 godina.
Iako život objektivno postaje bolji
prema svakom mogućem standardu,
sve se više ljudi osjeća bespomoćno,
depresivno i usamljeno.
Postoji praznina koja izjeda ljude
i ne osjećaju je samo klinički depresivni ljudi.
Prije ili kasnije, svi se zapitamo:
Je li ovo sve što postoji?
Prema istraživanju, ono što nagovješta taj očaj
nije nedostatak sreće.
To je nedostatak nečeg drugog,
nedostatak smisla u životu.
To me navelo da postavim neka pitanja.
Ima li nešto više u životu od toga da samo budemo sretni?
I koja je razlika između sreće
i smislenog života?
Puno psihologa definira sreću kao stanje ugode i spokoja,
kada se u nekom trenutku osjećamo dobro.
Smisao je ipak dublji.
Poznati psiholog Martin Seligman navodi
da smisao dolazi od osjećaja pripadnosti i služeći nečem većem od nas samih,
te kada postanemo najbolja verzija sebe.
Naša je kultura opsjednuta srećom,
ali uvidjela sam da je potraga za smislom ono što nas zaista ispunjava.
Istraživanja su pokazala da su ljudi koji imaju ispunjen život
otporniji,
postižu bolji uspjeh u školovanju i u poslu,
čak i duže žive.
Sve me ovo navelo da se zapitam:
kako možemo živjeti što ispunjenijim životom?
Kako bih na to odgovorila, provela sam pet godina ispitujući stotine ljudi
i čitajući tisuće stranica iz područja psihologije,
neuroznanosti i filozofije.
Nakon što sam sve sabrala,
spoznala sam da postoje četiri temelja ispunjenog života.
Svatko može izgraditi ispunjen život
ukoliko primijeni nekoliko ili sve te potrebne temelje u svoj život.
Prvi je temelj pripadanje.
Pripadanje dolazi iz odnosa s drugima,
gdje te cijene zbog toga kakav si iznutra
i gdje ti ujedno cijeniš i druge.
No, neke grupe i veze cijene pogrešnu vrstu pripadanja:
cijene te zbog onoga u što vjeruješ,
zbog toga koga mrziš,
a ne zbog tebe samog.
Istinska pripadnost potječe iz ljubavi.
Ona živi u trenucima među pojedincima,
i to je izbor - možeš izabrati da njeguješ pripadnost s drugima.
Navest ću primjer.
Svako jutro, moj prijatelj Jonathan kupuje novine
od istog uličnog prodavača u New Yorku.
No, njihov se odnos ne temelji samo na kupovini.
Oni zastanu, popričaju
i međusobno se odnose kao ljudi.
Jednom Jonathan nije imao dovoljno sitnog novca za novine,
na što je prodavač rekao:
"Ne brini se, u redu je."
Jonathan je inzistirao da plati,
stoga je otišao u trgovinu, kupio nešto što nije trebao,
kako bi imao sitnog novca.
Ali, kada je dao novce prodavaču,
prodavač se povukao.
To ga je povrijedilo.
Pokušao je učiniti dobro djelo,
ali ga je Jonathan odbacio.
Mislim da svi mi odbijamo ljude kroz sitnice, a da ni ne shvaćamo.
I ja to radim.
Ponekad prođem kraj poznanika, a da ga ni ne primijetim.
Znam provjeriti mobitel dok mi netko nešto govori.
Ovakva djela obezvređuju druge.
Zbog toga se drugi osjećaju nevidljivo i manje vrijedno.
No, kada djelujete s ljubavlju, tada stvarate vezu
koja potiče svakog od vas.
Za mnogo je ljudi pripadanje najznačajniji izvor smisla,
osobito veze s obitelji i prijateljima.
Za druge smisao tvori sljedeći temelj: svrha.
Pronaći svoju svrhu nije isto što i
pronaći posao koji te usrećuje.
Svrha je ono što dajemo, a ne ono što želimo.
Jedna skrbnica u bolnici rekla mi je da je njezina svrha liječiti ljude.
Mnogi mi roditelji govore,
"Moja je svrha odgajati moju djecu."
Do svrhe se dolazi koristeći svoju snagu kako bismo pomogli drugima.
Naravno, kod mnogih od nas, to se događa kroz posao.
To je način našeg doprinosa i tako se osjećamo potrebnima.
To znači da čak i problemi poput nezainteresiranosti na poslu,
nezaposlenosti,
malog udjela aktivno zaposlenih ljudi,
nisu samo problemi ekonomije, već i egzistencijalni problemi.
Bez nečega što je vrijedno truda,
ljudi izgube volju.
Naravno, ne morate pronaći svoju svrhu na poslu,
ali svrha nam daje razlog da za nešto živimo,
ono "nešto" što nas gura naprijed.
Treći temelj ispunjenog života također je uzdići se iznad sebe samoga,
ali u potpuno drugačijem smislu:
uzvišenost.
Stanje uzvišenosti tvore oni rijetki trenuci
kada se uzdignemo iznad svakodnevne zbrke i strke,
kada izblijedi svijest o sebi
i kada se osjećamo povezani s višom realnošću.
Za nekoga stanje uzvišenosti javlja se dok promatra umjetničko djelo.
Drugi to dožive u crkvi.
S druge strane, ja kao pisac to doživljavam kroz pisanje.
Ponekad se toliko udubim, da izgubim pojam o vremenu i prostoru.
Ova vas iskustva uzvišenosti mogu promijeniti.
U jednom su istraživanju studenti trebali gledati u stabla visoka 60 metara
cijelu minutu.
Nakon toga nisu bili toliko egoistični,
čak su pokazali i velikodušnost
kada im je dana prilika da pomognu nekome.
Pripadanje, svrha, uzvišenost.
Četvrti temelj ispunjenog života koji sam ustanovila
često iznenađuje ljude.
Četvrti je temelj pripovijedanje,
priče koje pričate sebi o sebi samima.
Stvaranje priče iz događaja u vašem životu daje jasnoću.
Ono vam pomaže shvatiti kako ste vi postali vi.
No, često ne razumijemo da smo mi pisci naših priča
i da možemo promijeniti način pripovijedanja.
Vaš život nije samo lista događaja.
Vašu priču možete sami urediti, protumačiti i prepričati,
čak i kada ste ograničeni činjenicama.
Upoznala sam mladića Emeku, koji je ostao paraliziran dok je igrao nogomet.
Nakon ozljede, Emeka si je rekao:
"Moj je život bio dobar dok sam igrao nogomet,
a pogledajte me sada."
Ljudi koji pričaju priče poput:
"Moj je život bio dobar. Sad je loš.",
tjeskobniji su i depresivniji.
Takav je jednom bio i Emeka.
Ali, s vremenom počeo je tkati drugačiju priču.
Njegova je nova priča glasila,
"Prije moje ozljede, moj je život bio besciljan.
Puno sam tulumario i bio sam poprilično sebičan tip.
No, ozljeda me natjerala da shvatim da mogu biti bolji čovjek."
Ta izmjena njegove priče, promijenila je Emekov život.
Nakon što je sebi pričao novu priču,
Emeka je postao mentor djeci
i otkrio je svoju svrhu:
pomagati drugima.
Psiholog Dan McAdams nazvao je to "pričom o iskupljenju",
onu gdje je dobro iskupilo zlo.
On navodi da ljudi koji žive ispunjenim životom
pričaju svoje životne priče
protkane iskupljenjem, rastom i ljubavlju.
Ali zbog čega ljudi mijenjaju priče?
Neki ljudi traže pomoć terapeuta,
ali to možete učiniti i sami,
promišljajući o svome životu,
kako su vas iskustva definirala kao osobu,
što ste izgubili, a što dobili.
Isto je učinio i Emeka.
Priču ne možete promijeniti preko noći,
ponekad su potrebne godine i često postane bolno.
Na kraju krajeva, svi smo patili i svi se borimo.
Ali, prihvaćanje tih teških sjećanja može vas dovesti do novih spoznaja i mudrosti,
da pronađete ono dobro u vama.
Pripadanje, svrha, uzvišenje, pripovijedanje,
to su četiri temelja ispunjenog života.
Kad sam bila mlađa,
imala sam sreću da budem okružena svim tim temeljima.
Moji su roditelji vodili kuću susreta za sufije u Montrealu.
Sufizam je vrsta duhovne vježbe povezana s dervišima koji se vrte
i pjesnikom Rumijem.
Dva puta tjedno, sufiji bi došli k nama
meditirati, piti perzijski čaj i dijeliti svoje priče.
Taj je običaj podrazumijevao i pomaganje drugima
kroz male znakove pažnje,
odnosno pokazati dobrotu i kada te ljudi povrijede.
Ali, to im je dalo svrhu: obuzdati svoj ego.
Kada sam otišla na fakultet
i bez svakodnevnog prakticiranja sufizma,
osjećala sam se nesigurno.
Počela sam tražiti nešto za što je vrijedilo živjeti.
Radi toga sam i krenula na ovaj put.
Gledajući unazad, sada mi je jasno
da je kuća susreta sufija zapravo bila vrsta kulture smisla.
Temelji su bili dio arhitekture
i prisutnost temelja pomogla nam je živjeti dubljim životom.
Naravno, isti se princip primjenjuje
i u drugim jakim zajednicama,
u dobrim i lošim.
Bande, kultovi,
to su kulture smisla koje počivaju na temeljima
i ljudima daju nešto za što će živjeti i umrijeti.
Ali, upravo to je razlog zbog čega mi, kao društvo,
moramo ponuditi bolja rješenja.
Trebamo izgraditi temelje u svojim obiteljima i institucijama,
kako bismo pomogli drugima da postanu najbolja verzija sebe.
Ali za ispunjen život potrebno je raditi na tome.
To je trajan proces.
Svakim danom neprestano stvaramo naše živote,
nastavljamo svoju priču.
Ponekad čak i skrenemo s puta.
Kad god mi se to dogodi,
sjetim se značajnog iskustva sa svojim ocem.
Nekoliko mjeseci nakon što sam diplomirala,
moj je otac doživio snažan srčani udar koji ga je skoro ubio.
Preživio je, i kada sam ga pitala o čemu je razmišljao
dok se suočavao sa smrću,
rekao je da je samo mislio kako mora nastaviti živjeti,
kako bi mogao biti uz mojeg brata i mene,
i to mu je dalo snagu da se nastavi boriti.
Kada je primio anesteziju za hitnu operaciju,
umjesto odbrojavanja od 10 unazad,
ponavljao je naša imena poput mantre.
Htio je da naša imena budu njegove posljednje riječi na zemlji,
u slučaju smrti.
Moj je otac stolar i sufi.
To je skroman život,
ali dobar život.
Dok se suočavao sa smrću, imao je razloga živjeti:
imao je ljubav.
Njegov osjećaj pripadanja u obitelji,
svrha njega kao oca,
njegova uzvišena meditacija dok je ponavljao naša imena,
rekao je da su to razlozi zbog kojih je preživio.
To je priča koju on govori sebi.
To je moć smisla.
Sreća dolazi i odlazi.
Ali kad je život zaista dobar
i kada sve izgleda loše,
smisao je ono što nas gura naprijed.
Hvala.
(Pljesak)